Справа № 134/405/25
Провадження № 22-ц/801/1595/2025
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Зарічанський В. Г.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року	Справа № 134/405/25	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» на заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області у складі судді Зарічанського В. Г. від 01 травня 2025 року,

встановив:

       У лютому 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (далі – ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 30 000 грн 00 к. заборгованості за кредитним договором № 1349-4920 від 15 лютого 2024 року, яка складається з:
       - 6 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за кредитом;
       - 24 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за нарахованими процентами.
       На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 15 лютого 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1  укладено договір про відкриття кредитної лінії № 1349-4920 (далі – кредитний договір № 1349-4920), за умовами якого товариство надало позичальнику кредит у сумі 6 000 грн 00 к, строком кредитування 300 днів, на заявлений строк 21 день, зі зниженою процентною ставкою 2,50 % в день та стандартною процентною ставкою 2,50 % в день.
       Кредитний договір укладено в електронному вигляді та підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора.
        ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 51 000 грн 00 к., яка складається з: 6 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за кредитом; 45 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за нарахованими процентами.
       ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» було прийнято рішення про можливість застосування до  ОСОБА_1 . Програми лояльності для споживачів фінансових послуг, зокрема часткового списання заборгованості за нарахованими процентами у сумі 21 000 грн 00 к. за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором у розмірі 30 000 грн 00 к.
       Заочним рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 травня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» 24 000 грн 00 к. заборгованості за кредитним договором № 1349-4920, з яких 6 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за кредитом; 18 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за нарахованими процентами.
       Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли кредитні відносини,  ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, свої зобов`язання щодо повернення коштів за кредитним договором в установлені договором строки не виконав, що призвело до утворення заборгованості, яка підлягає стягненню. 
       Задовольняючи позов частково суд першої інстанції прийшов до висновку, що денна відсоткова ставка в 2,50 %, зазначена в договорі, є нікчемною, оскільки вона суперечить частині 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цей закон встановив, що максимальний розмір денної відсоткової ставки не може перевищувати 1 %. Оскільки кредитний договір № 1349-4920 був укладений 15 лютого 2024 року, тобто після набрання чинності цими змінами, на нього не поширюються перехідні положення щодо тимчасового максимального розміру ставки. З урахуванням того, що умова про 2,50 % ставку є нікчемною, суд самостійно перерахував заборгованість, застосувавши максимальну ставку, встановлену законом, – 1 % на день.
       В апеляційній скарзі ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове – про задоволення позову.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повністю з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Зазначало, що суд помилково зменшив процентну ставку з 2,50 % до 1 %. Таке рішення, на думку заявника, не враховує законодавчі обмеження, що діяли на момент укладення договору, і позбавляє його законного права на отримання процентів. 
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.
       Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.        
       Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
       За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).
       Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Цим вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не повністю з огляду на таке.
       Судом встановлено, що 15 лютого 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1349-4920, який підписано електронним підписом позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису), містить реквізити та підписи сторін. 
       Відповідно до умов кредитного договору ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» надало ОСОБА_1 кредит в розмірі 6 000 грн 00 к, строком кредитування 300 днів, на заявлений строк 21 день, зі зниженою процентною ставкою 2,50 % в день та стандартною процентною ставкою 2,50 % в день.
        ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 51 000 грн 00 к., яка складається з: 6 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за кредитом; 45 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за нарахованими процентами.
       Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
       Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
       Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
       Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. 
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
       Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
       Закон України «Про електронну комерцію» (далі – Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
       Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
       Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
       Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).
       Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
       Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. 
       Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
       При цьому одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини першої статті 3 Закону).
       З алгоритму укладення електронного кредитного договору слідує, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, який використовується позичальником як аналог власноручного підпису), без здійснення входу позичальником на веб-сайт за допомогою Логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між сторонами не було б укладено. 
       Як видно з матеріалів справи договір позики між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Зі змісту договору встановлено, що  ОСОБА_1  при його оформленні зазначив свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, місце проживання.
        ОСОБА_1  через особистий кабінет на веб-сайті позикодавця подав заявку на отримання позики за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання позики, після чого позикодавець надіслав  ОСОБА_1  за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який заявник використав для підтвердження підписання договору позики.
       Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі  ОСОБА_1  для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
       Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
       Укладаючи кредитний договір № 1349-4920 сторони погодили наступні умови:
       Відповідно до пунктів 4.10. та 10.1. договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту та до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, за наступною ставкою: 
       Стандартна процентна ставка становить 2,50 % за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом усього строку дії цього договору, за виключенням строку використання позичальником права користування кредитом за про-ставкою та / або зниженою, та / або пільговою процентною ставкою).
       Знижена процентна ставка становить 2,50 % за кожен день користування кредитом, яка надається кредитодавцем виключно як знижка на користування кредитом та є заохоченням позичальника до сумлінного виконання умов договору.
       Заявлений строк користування кредитом, який складає 21 день і нараховані за цей період проценти в сумі 3 150 грн 00 к., на стягнення яких і погодився ОСОБА_1 , відповідно до пункту 2.3. кредитного договору № 1349-4920 є обраним позичальником строком користування кредитом, протягом якого може бути використано право користування кредитом за пільговою та / або зниженою процентною ставкою.
       Відповідно до пункту 4.12. кредитного договору строк кредитування, тобто строк на який надається кредит позичальнику: 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику. Дата повернення (виплати) кредиту 10 грудня 2024 року, строк дії договору є рівним строком кредитування.
       Отже базовий період – період (строк) протягом якого боржник (позичальник) буде сплачувати саме 2,50 % проценти за користування кредитом (в даному випадку – 21 день), а строк кредитування – строк на який видаються грошові кошти позичальнику, якими він може користуватися (в даному випадку – 300 днів до 10 грудня 2024 року) і за який нараховуються проценти в розмірі 2,50 % за кожен день користування кредитом (стандартна процента ставка).
       Відповідно до пункту 2.3. договору для мінімізації загальних витрат позичальника за кредитом кредитодавець рекомендував позичальнику здійснити повне погашення кредиту не пізніше останнього дня першого базового періоду строку кредитування згідно з розрахунком у вигляді таблиці, відображеної у договорі.
       Крім того пунктом 4.14. договору передбачено орієнтовну вартість кредиту.
       Таким чином сторонами було погоджено процентну ставку, яку має сплатити ОСОБА_1  у межах строку кредитування з 15 лютого 2024 року по 10 грудня 2024 року за користування кредитними коштами.
       При цьому як видно з розрахунку заборгованості кредитодавцем здійснювалося нарахування за процентами за користування кредитом (згідно з пунктами 4.10, 10.1 кредитного договору) в строк договору (відповідно до пункту 4.12 договору), що погоджений між сторонами.
       Отже нарахування процентів за користування кредитом є правомірним, яке підтверджується умовами кредитного договору та доказами кредитної заборгованості.
       Розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладеним між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та  ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, стосовно надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів.
       Разом з тим висновок суду першої інстанції про застосування максимальної денної процентної ставки в 1 % відповідно до положень Закону України «Про споживче кредитування» для розрахунку заборгованості за процентами за кредитним договором № 1349-4920 є помилковим з огляду на таке.
       Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
       Статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування», згідно із Законом України від 22 листопада 2023 року № 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон № 3498-IX), було доповнено частиною п`ятою, якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. 
       Закон № 3498-IX набрав чинності 24 грудня 2023 року.
       Враховуючи, що кредитний договір № 1349-4920 укладено 15 лютого 2024 року, тобто після набрання чинності Законом № 3498-IX, до вказаного договору підлягала застосуванню частина п`ята статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».
       Водночас, суд першої інстанції, посилаючись на те, що встановлений розмір процентної ставки у вищевказаному кредитному договорі в розмірі 2,5 % не відповідав умовам чинного законодавства на момент укладення такого кредитного договору, не врахував, що пунктом 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-IX, максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів – 2,5 %; протягом наступних 120 днів – 1,5 %.
       Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. 
       Таким чином за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після 24 грудня 2023 року (дати набрання чинності Законом № 3498-IX), денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору.
       Оскільки кредитний договір № 1349-4920 від 15 лютого 2025 року був укладений впродовж перших 120 днів після набрання чинності Законом № 3498-IX, встановлення процентної ставки у 2,5 % у такому кредитному договорі відповідало нормам чинного законодавства.
       Отже позивач правомірно нарахував проценти за користування кредитом, що підтверджується умовами договору та доказами заборгованості.
       Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову.
       Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з  ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2 422 грн 40 к. та за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633 грн 60 к., а всього 6 056 грн 00 к.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

       Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» задовольнити.
       Заочне рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 01 травня 2025 року скасувати і ухвалити нове.
       Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до  ОСОБА_1  задовольнити.
       Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, офіс 407, код ЄДРПОУ 38548598, 30 000 (тридцять тисяч) грн 00 к. заборгованості за кредитним договором № 1349-4920 від 15 лютого 2024 року, яка складається з: 6 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за кредитом; 24 000 грн 00 к. простроченої заборгованості за нарахованими процентами.
       Стягнути з  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», м. Київ, бульвар Лесі Українки, 26, офіс 407, код ЄДРПОУ 38548598, судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 к.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                                                                               Т. Б. Сало