ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                  
 
23 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 757/23278/21
провадження № 61-13774св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
судді-доповідача - Сердюка В. В.,
 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня               2023 року у складі судді Литвинової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року у складі колегії суддів Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
 
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів.
Позов мотивований тим, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договори банківського вкладу: № SAMDN01000715098051 від 23 березня 2011 року, № SAMDN0100722431074 від 26 грудня 2011 року, 
№ SAMDN25000722801356 від 12 січня 2012 року, за умовами яких позивачем внесено депозитні кошти на рахунок банку. Також відкриті рахунки, за якими випущені платіжні картки НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 
2019 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року, стягнено 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :
? 605 087,67 доларів США - суми вкладу, 27 054,87 доларів США - відсотків та 
1 479 072,54 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 26 грудня              2011 року № SAMDN0100722431074; 
? 100 042,45 доларів США - суми вкладу, 17 884,92 доларів США - відсотків 
та 244 439,38 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 12 січня           2012 року № SAMDN25000722801356;
? 262 588,96 доларів США - суми вкладу, 11 740,91 доларів США - відсотків та                          641 871,36 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 23 березня 2011 року № SAMDN01000715098051;
? 18 036,19 доларів США за рахунком НОМЕР_1 , до якого випущено платіжну картку; 
? 2 900,79 грн за рахунком НОМЕР_2, до якого випущено платіжну картку;
? 8 928,00 грн вартості проведення судово-економічної експертизи. 
 
Позивач зазначав, що рішення Деснянського районного суду міста Києва 
від 26 лютого 2019 року відповідач не виконував, посилаючись на свою фінансову неспроможність та існування певного порядку черговості щодо виконання судових рішень. Тому позивач вважав, що має право на стягнення пені, передбаченою частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»,                          3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а також право на стягнення процентів за користування депозитними коштами за період з набрання законної сили рішенням суд до його фактичного виконання.
 
Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на його користь: 62 467,17 доларів США ? 3% річних; 22 383 342,30 доларів США ? 3 % пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» ? 205, 04 доларів США; 1 418, 27 грн ? інфляційні втрати; 749, 54 грн - 3 % річних; стягнути витрати, понесені позивачем у зв`язку зі зверненням до суду з позовом, у розмірі 5 000,00 доларів США.
 
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 серпня 
2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивував рішення тим, що між позивачем та банком припинено правовідносини за договорами банківського вкладу, оскільки рішенням суду стягнено з відповідача на користь позивача суми депозитних вкладів, тому частина п`ята статті 10 Закону «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини з моменту набрання рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року законної сили. Також суд першої інстанції визнав необґрунтованими вимоги щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України з 26 лютого 2019 року                       до 06 квітня 2021 року. Суд першої інстанції вважав необґрунтованим позов                         і в частині вимоги позивача про стягнення суми 3 % річних, розрахованої від вартості судової економічної експертизи у розмірі 8 928, 00 грн, проведеної                  у межах справи № 754/12901/15-ц згідно з ухвалою суду від 31 березня 2017 року, що належить до витрат, понесених стороною під час розгляду вказаної справи.
 
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що з часу пред`явлення                                у визначеному законом порядку виконавчого документа до виконання (04 лютого 2021 року) АТ КБ «ПриватБанк» виконало у повному обсязі судове рішення згідно з виконавчим листом протягом березня - початку квітня 2021 року. Тобто 06 квітня 
2021 року судове рішення було повністю виконане АТ КБ «ПриватБанк».                             Та обставина, що ОСОБА_1 , отримавши виконавчий лист № 754/12901/15                від 04 липня 2019 року, не пред`являв його тривалий час (більше одного року) 
у визначеному законом порядку до примусового виконання з дня набрання рішенням суду законної сили 18 червня 2019 року, не свідчить про недобросовісність дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо виконання грошового зобов`язання перед позивачем, оскільки усі належні до сплати позивачу суми були виплачені боржником протягом двох місяців з дня відкриття виконавчого провадження державним виконавцем за заявою стягувача.
 
Апеляційний суд вважав, що наведене вказує на зловживання ОСОБА_1 своїм правом на отримання грошових коштів, стягнутих з банка за рішенням суду, оскільки у судовому порядку таке право позивача було захищено та судом присуджено до стягнення з боржника відповідні грошові суми за банківськими вкладами, зокрема відсотків за користування грошовими коштами та 3 % річних від прострочених сум за договорами, що, на думку апеляційного суду, є достатнім для задоволення вимог кредитора. Отримавши право на стягнення з банка великої грошової суму та отримавши виконавчий лист ще у 2019 році, розуміючи, що банк не має можливості добровільно виконати рішення суду, позивач навмисно,                        з метою подальшого отримання від банка грошових коштів, тривалий час не пред`являв виконавчий лист до виконання, навмисно збільшуючи період невиконання банком рішення суду. Така поведінка позивача є недобросовісною відносно державного банку, враховуючи тяжкий та тривалий воєнний стан,                       в якому перебуває держава.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
21 вересня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , через систему «Електронний суд», подав до Верховного Суду касаційну скаргу,
в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував статті 625, 653, 1061, 1070 ЦК України, частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду                       від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 25 січня 2022 року у справі                № 761/16124/15, та у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року
у справі № 761/26293//16, від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17,               від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17, від 11 січня 2020 року у справі
№ 335/11482/16, від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18, від 26 жовтня               2022 року у справі № 175/4055/19.
 
Заявник зазначає, що відповідно до пункту 13 договорів депозиту від 26 грудня 
2011 року № SAMDN0100722431074, від 23 березня 2011 року                                                № SAMDN01000715098051 та від 12 січня 2012 року № SAMDN25000722801356 дія договору припиняється з виплатою клієнту всієї суми вкладу разом із відсотками, що належать відповідно до умов цього договору. Таким чином, дія договору припиняється не з дня отримання від вкладника (позивача) вимоги про розірвання договору, а з дня виплати позивачу всієї суми за вкладом разом із відсотками. 
 
Також зазначає, що суди, не погоджуючись із пред`явленою позивачем сумою до стягнення, мали б навести свій розрахунок.
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
09 жовтня 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частині другої статті 
389 ЦПК України.
 
У листопаді 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Інший учасник справи не скористався правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва                       від 26 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2019 року та постановою Верховного Суду від 21 вересня                  2020 року, позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів за договорами банківських вкладів задоволено частково. 
 
Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 :
? 605 087,67 доларів США - суми вкладу, 27 054,87 доларів США - відсотків та 
1 479 072,54 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором за договором                 від 26 грудня 2011 року № SAMDN0100722431074; 
? 100 042,45 доларів США - суми вкладу, 17 884,92 доларів США - відсотків 
та 244 439,38 грн - 3 % річних від простроченої суми за договором від 12 січня             2012 року № SAMDN25000722801356;
? 262 588,96 доларів США - вкладу, 11 740,91 доларів США - відсотків та                      641 871,36 грн за договором від 23 березня 2011 року № SAMDN01000715098051;
? 18 036,19 доларів США за рахунком НОМЕР_1 , до якого випущено платіжну картку; 
? 2 900,79 грн за рахунком НОМЕР_2 , до якого випущено платіжну картку. 
? 8 928,00 грн вартості проведеної судово-економічної експертизи. 
 
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
 
У справі № 754/12901/15 суди встановили, що між ОСОБА_1 
та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено такі договори банківського вкладу: 
? договір від 23 березня 2011 року № SAMDN01000715098051, за умовами якого внесено як депозит на відповідний рахунок 46 800,00 доларів США згідно з квитанцією від 23 березня 2011 року № 282240856; 
? договір від 26 грудня 2011 року № SAMDN0100722431074, за умовами якого внесено як депозит на відповідний рахунок 50 000,00 доларів США згідно з квитанцією від 26 грудня 2011 року № 339643010; 
? договір від 12 січня 2012 року № SAMDN25000722801356, за умовами якого внесено як депозит на відповідний рахунок 49 999,99 доларів США згідно з квитанцією від 12 січня 2012 року № 34189980.
 
ОСОБА_1 вперше звернувся до банку з вимогою про повернення депозитів    16 серпня 2014 року, яка 06 жовтня 2014 року отримана АТ КБ «ПриватБанк».
 
Деснянський районний суд міста Києва 04 липня 2019 року видав виконавчий лист про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум грошових коштів, присуджених рішенням Деснянського районного суду міста Києва                         від 26 лютого 2019 року у справі № 754/12901/15.
 
ОСОБА_1 , отримавши виконавчий лист від 04 липня 2019 року                              № 754/12901/15, надіслав 17 листопада 2020 року та 23 грудня 2020 року 
АТ КБ «ПриватБанк» заяви про виконання судового рішення від 26 лютого 
2019 року, ухваленого у справі № 754/12901/15, при цьому виконавчий лист не пред`являв до виконання.
 
Листами АТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 про неможливість добровільного виконання Банком судового рішення у справі № 754/12901/15, виходячи із фінансової ситуації на момент вирішення питання щодо добровільного виконання рішення суду та ураховуючи порядок черговості щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.
 
Вперше із заявою на примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15 у визначеному законом порядку ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 26 січня 2021 року.
 
04 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України уточнену заяву на примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15.
 
Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С. В. (далі - державний виконавець) від 04 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15.
 
Постановою державного виконавця Мурихіна С. В. від 17 березня 2021 року приєднано виконавче провадження № НОМЕР_3 до зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_4.
 
Постановою державного виконавця Мурихіна С. В. від 23 квітня 2021 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15 на підставі пункту 
9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням рішення у повному обсязі згідно з виконавчим документом.
 
Згідно із листом Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 квітня 2021 року                             № 4545/15467-33-21/20.1 стягувачу на виконання рішення суду перераховано кошти за платіжним дорученням № 3867 від 10 березня 2021 року у сумі                                   2 377 212, 07 грн, платіжним дорученням в іноземній валюті від 17 березня                     2021 року № 23 - 1 035 351, 12 доларів США, платіжним дорученням в іноземній валюті від 06 квітня 2021 року № 28 - 7 084, 85 доларів США.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення у повній мірі не відповідають                з огляду на таке.
 
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).
 
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може  відбуватися у разі: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку;                     3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі                № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18).
 
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України). У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі         № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
 
Таким чином, обґрунтованим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк»             у частині стягнення 3 % пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 22 383 342,30 доларів США, відсотків за депозитними договорами у розмірі 205,04 доларів США, оскільки у зв`язку 
з ухваленням судового рішення про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів від 23 березня 2011 року № SAMDN01000715098051, 
від 26 грудня 2011 року № SAMDN0100722431074, від 12 січня 2012 року 
№ SAMDN25000722801356, укладених між ОСОБА_1 та 
АТ КБ «ПриватБанк», між сторонами припинено договірні правовідносини, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Щодо позовних вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.
 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
 
04 липня 2019 року Деснянський районний суд міста Києва видав виконавчий лист про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум грошових коштів, присуджених за рішенням Деснянського районного суду міста Києва                            від 26 лютого 2019 року у справі № 754/12901/15.
 
ОСОБА_1 , отримавши виконавчий лист від 04 липня 2019 року                               № 754/12901/15, надіслав 17 листопада 2020 року та 23 грудня 2020 року 
АТ КБ «ПриватБанк» заяви про виконання судового рішення від 26 лютого 
2019 року, ухваленого у справі № 754/12901/15, при цьому не пред`являв отриманий виконавчий лист до виконання.
 
Листами АТ КБ «ПриватБанк» повідомив ОСОБА_1 про неможливість добровільного виконання банком судового рішення у справі № 754/12901/15 виходячи із фінансової ситуації на момент вирішення питання щодо добровільного виконання рішення суду ураховуючи порядок черговості щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.
 
Вперше із заявою про примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15 у визначеному законом порядку ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України лише               26 січня 2021 року. 04 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України уточнену заяву на примусове виконання рішення суду на підставі виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15.
 
Постановою державного виконавця Мурихіна С. В. від 04 лютого 2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15.
 
Постановою державного виконавця Мурихіна С. В. від 17 березня 2021 року приєднано виконавче провадження № НОМЕР_3 до зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_4.
 
Постановою державного виконавця Мурихіна С. В. від 23 квітня 2021 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа від 04 липня 2019 року № 754/12901/15 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням рішення у повному обсязі згідно з виконавчим документом.
 
Відповідно до листа Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 29 квітня 2021 року                            № 4545/15467-33-21/20.1 стягувачу на виконання рішення суду перераховано кошти згідно з платіжним дорученням від 10 березня 2021 року № 3867 у сумі                              2 377 212, 07 грн, відповідно до платіжного доручення в іноземній валюті                          від 17 березня 2021 року № 23 - 1 035 351,12 доларів США, згідно з платіжним дорученням в іноземній валюті від 06 квітня 2021 року № 28 -                                             7 084, 85 доларів США.
 
Таким чином, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого              2019 року у справі № 754/12901/15 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сум грошових коштів, яке набрало законної сили, виконано банком 06 квітня 2021 року. 
 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути 
з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь, зокрема, 62 467,17 доларів США -                        3% річних, нарахованих: 
- на 605 087,67 доларів США (сума вкладу за депозитним договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN0100722431074); 
- на 100 042,45 доларів США (сума вкладу за депозитним договором від 12 січня               2012 року № SAMDN25000722801356);
- на 262 588,96 доларів США (сума вкладу за депозитним договором від 23 березня 2011 року № SAMDN01000715098051);
- на 18 036,19 доларів США (за рахунком НОМЕР_1 ); 
- 1 418, 27 грн - інфляційних втрат та 749, 54 грн - 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на суму 2 900,79 грн (за рахунком НОМЕР_2) та на суму 8 928,00 грн (вартість проведення судово-економічної експертизи), 
які присуджені до стягнення рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року, вказуючи що зазначене рішення виконано лише 06 квітня 2021 року.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині, суди виходили з необґрунтованості вимог щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України за період із 26 лютого 2019 року                             до 06 квітня 2021 року. 
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
 
Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                   у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі 
№ 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), сформульовано висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Після ухвалення рішення про розірвання договорів банківського вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі 
№ 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) викладено висновок, про те, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року виконано 
06 квітня 2021 року, дійшов передчасного висновку про необґрунтованість позовних вимог у частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача 
3 % річних за депозитними договорами та картковим рахунком та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості визначену у гривні (за період із дня набрання рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого               2019 року законної сили до дня, що передує виконанню цього судового рішення).
 
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, 
що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі 
№ 686/7081/21, провадження № 14-91цс22).
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року в справі № 922/3095/18, 
від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, від 07 лютого 2024 року в справі № 910/3831/22.
 
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі  № 757/3530/20, провадження № 61-18137св23).
 
Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу 
з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 
3 % річних від простроченої суми виникає з саме моменту набрання судовим рішенням законної сили, а не з моменту звернення стягувача з виконавчим листом до органу державної виконавчої служби.
 
З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку, що доводи касаційної про те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада                 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) частково підтвердилися під час касаційного перегляду справи, а підстави та правильність нарахування позивачем розміру 3 % річних та інфляційних втрат (нарахованих на суму заборгованості у гривні) підлягають перевірці апеляційним судом.
 
Отже, касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову Київського апеляційного суду від 18 липня 2023 року скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1                              62 467,17 доларів США - 3% річних, нарахованих:
 - на 605 087,67 доларів США (сума вкладу за депозитним договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN0100722431074); 
- на 100 042,45 доларів США (сума вкладу за депозитним договором від 12 січня               2012 року № SAMDN25000722801356);
- на 262 588,96 доларів США (сума вкладу за депозитним договором 
від 23 березня 2011 року № SAMDN01000715098051);
- на 18 036,19 доларів США (за рахунком НОМЕР_1 ); 
- 1 418, 27 грн - інфляційних втрат та 749, 54 грн - 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на суму 2 900,79 грн, та на суму 8 928,00 грн, 
асправу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року                     та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 22 383 342,30 доларів США - пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 205,04 доларів США - відсотків за депозитними договорами від 23 березня 2011 року                                           № SAMDN01000715098051, від 26 грудня 2011 року № SAMDN0100722431074,                 від 12 січня 2012 року № SAMDN25000722801356 залишити без змін.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За вимогами пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. 
 
Зважаючи на те, що апеляційний суд не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не оцінив зібрані докази, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалив рішення, достатньо не мотивувавши відхилення доводів, наведених у позовній заяві та в апеляційній скарзі, оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 62 467,17 доларів США - 3% річних, 1 418, 27 грн - інфляційних втрат, та 749, 54 грн - 3 % річних, нарахованих за прострочення виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 лютого 
2019 року,не може вважатися законною та обґрунтованою і в силу вимог статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено                з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 22 383 342,30 доларів США - пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 205,04 доларів США - відсотків за депозитними договорами від 23 березня 2011 року                                           № SAMDN01000715098051, від 26 грудня 2011 року № SAMDN0100722431074,                 від 12 січня 2012 року № SAMDN25000722801356 - залишити без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат.
 
Керуючись статтями 400, 401, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Титаренко Дмитро Сергійович, задовольнити частково.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 62 467,17 доларів США - 3% річних, нарахованих:
 - на 605 087,67 доларів США (сума вкладу за депозитним договором від 26 грудня 2011 року № SAMDN0100722431074); 
- на 100 042,45 доларів США (сума вкладу за депозитним договором від 12 січня               2012 року № SAMDN25000722801356);
- на 262 588,96 доларів США (сума вкладу за депозитним договором 
від 23 березня 2011 року № SAMDN01000715098051);
- на 18 036,19 доларів США (за рахунком НОМЕР_1 ); 
- 1 418, 27 грн - інфляційних втрат та 749, 54 грн - 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на суму 2 900,79 грн та на суму 8 928,00 грн, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 20 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 22 383 342,30 доларів США - пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та                     205,04 доларів США - відсотків за депозитними договорами від 23 березня 
2011 року № SAMDN01000715098051, від 26 грудня 2011 року                                                № SAMDN0100722431074, від 12 січня 2012 року № SAMDN25000722801356, - залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                   В. В. Сердюк
 
Судді                                                                                      В. М. Ігнатенко
 
                                                                                              С. О. Карпенко
 
                                                                                              О. М. Ситнік
 
                                                                                              І. М. Фаловська