П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 квітня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/16375/24	

Перша інстанція: суддя Білостоцький О.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача – Турецької І. О.,
суддів – Градовського Ю. М., Єщенка О. В.

розглянувши, в порядку письмового провадження, апеляційну скаргу адвоката Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , та Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі за позовом адвоката Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2024 року адвокат Дяченко О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з позовом Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2021 по 18.01.2023 включно;
- зобов`язати нарахувати та виплатити на користь   ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2021 по 18.01.2023 включно у сумі 279 353,59 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог адвокат пояснює, що його довірителька проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 до 23.02.2021 та у цей період відповідач не в повному обсязі виплачував грошове забезпечення, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.
Як указує адвокат, остаточний розрахунок з виплати перерахованого грошового забезпечення відповідач здійснив 30.04.2024  в сумі 218 575,55 грн, на виконання судового рішення.
На думку адвоката, оскільки відповідач не виплатив ОСОБА_1 при звільненні, належне грошове забезпечення, виникають наслідки для застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), яка регулює  виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі – Порядок №100).
Адвокат зазначає, що невиконання суб`єктом владних повноважень дій щодо виплати середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з військової служби, порушує права позивача, гарантовані Конституцією України та становить втручання у право власності, у розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2021 по 18.01.2023, включно.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.02.2021 по 18.01.2023, включно у розмірі 81 059,90 грн.
В задоволенні іншої частини позову суд відмовив. 

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача, відповідачем непроведений, з останнім розрахунок у повному обсязі, а саме не була виплачене в повному обсязі грошове забезпечення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку.
Суд зазначив, що на підприємство, установу, організацію покладений обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Не виконання такого обов`язку, як указав суд, спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України (у редакції до 19.07.2022), яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу установа повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
Суд врахував, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022, що набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни в статтю 117 КЗпП України, якими законодавець обмежив можливість отримання середнього заробітку шістьма місяцями.
При цьому, обраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за спірний період, суд врахував численну практику суду касаційної інстанції, зокрема, щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку та застосування принципу співмірності щодо періоду до 19.07.2022, а також щодо періоду затримки розрахунку при звільненні у редакції статті 117 КЗпП України після 19.07.2022.
За таких підстав, суд вважав, що порушені права ОСОБА_1 мають бути відновлені шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у сумі 81 059,90 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині визначеної суми, адвокат Дяченко О.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування своєї позиції, адвокат Дяченко О.В. указує, що суд першої інстанції безпідставно зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що належить до виплати щодо періоду затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022.
Скаржник покликається на правовий висновок Верховного Суду, наведений у постановах від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22 та від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, згідно якого, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, в частині обмеження такої виплати шістьма місяцями, тобто після 19.07.2022, сума компенсації  не підлягає зменшенню на частку заборгованості.
Також покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, скаржник указує, що сума середнього заробітку, що належить до виплати, не може бути меншою за суму незаконно невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні.
На переконання адвоката, визначена судом сума розміру майнових втрат його довірительки, не компенсує втрат понесених позивачкою з вини відповідача, та в цьому випадку стаття 117 КЗпП не виконує свого призначення щодо захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захисту права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

ВЧ НОМЕР_1 подала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому посилаючись на не обґрунтованість та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить в задоволенні апеляційної скарги адвоката Дяченка О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , відмовити. 

ВЧ НОМЕР_1 також подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
По - перше, скаржник указує, що норми КЗпП України не розповсюджуються на військовослужбовців.
Як зазначає скаржник, з огляду на особливий статус військовослужбовців є безпідставними застосування норм трудового законодавства до спірних правовідносин, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі.
По- друге, скаржник указує, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку, оскільки така не входить до складу грошового забезпечення.
Посилаючись на положення пункту 2 статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова №704) скаржник зазначає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення
Далі, скаржник зауважує, що під час звільнення з військової служби жодних заперечень, з боку ОСОБА_1 стосовно виплати грошового забезпечення не заявлялось, а наказ, яким був проведений розрахунок та виключення зі списків особового складу, останній не оскаржив.
Окрім цього скаржник зазначає, що виплата перерахованого грошового забезпечення відбулася на підставі судового рішення, яке ухвалено після звільнення позивача, тобто спірна сума йому не належала, наведене свідчить про відсутність вини відповідача, що виключає відповідальність останнього, передбачену статтею 117 КЗпП. 
Отже, на переконання скаржника, право на виплату середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за затримку виплати заробітної плати, позивачкою не доведено.

Позивачка своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 не скористалася.

Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 проходила військову службу у Збройних Силах України, зокрема у ВЧ НОМЕР_1 у період з 28.03.2014 до 23.02.2021.
Наказом начальника ПдОТрУ Національної гвардії України від 05.02.2021 №4 о/с, старшина ОСОБА_1 звільнена з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.02.2021 №393, старшина ОСОБА_1 виключена зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 23.02.2021 та направлена на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19).
Під час проходження військової служби позивачці не в повному обсязі виплачувалося грошове забезпечення зокрема не виплачена індексація грошового забезпечення.
З метою захисту порушеного права, позивачка звернулася із заявою про нарахування та виплату грошового забезпечення, однак отримала відмову, яку оскаржила у судовому порядку.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 16.08.2021, у справі №540/2971/21, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2021, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 28.03.2014 по 31.12.2017. 
На виконання рішення суду у справі №540/2971/21 позивачці нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення, розміром 3657,45 грн, із застосуванням місяцем, за яким починається обчислення індексу споживчих цін – січень 2016 року та грудень 2015 року.
В свою чергу, не погоджуючись з отриманим розміром індексації грошового забезпечення, що нарахована позивачці, вона звернулася до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2023 у справі №540/438/22 частково задоволено позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо застосування грудня 2015 року та січня 2016 року як місяців за якими починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.12.2015 по 28.02.2018.
Зобов`язано Вч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.12.2015 по 28.02.2018, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 року, розміром 82    270,39 грн.
В задоволенні позовних вимог про зобов`язання виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 23.02.2021 суд відмовив.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.02.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволено, а апеляційну скаргу ВЧ НОМЕР_1 – залишено без задоволення.
Скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2023 в частині висновку про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування ти виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 23.02.2021, відповідно до вимог пункту 5 Порядку № 1078.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення, розміром 3 898,05 грн. в місяць, за період з 01.03.2018 по 23.02.2021, відповідно до вимог пункту 5 Порядку №1078, з відрахуванням обов`язкових податків, зборів та інших платежів.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.07.2023 - залишено без змін.

30.04.2024, на виконання судового рішення у справі №540/438/22 позивачці виплачений перерахунок грошового забезпечення у загальній сумі 218 575,55 грн, що підтверджується банківською випискою. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені, позивачка звернулася до суду з даним позовом. 

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляція військової частини не підлягає задоволенню, однак наявні підстави для часткового задоволення апеляції адвоката Дяченко О.В.,  інтересах ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Оскільки ВЧ НОМЕР_1 взагалі заперечує право позивачки на виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні, посилаючись на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, колегія суддів вважає перш за все надати відповідь на доводи апеляції відповідача.
Оцінюючи вказаний довід скаржника, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Ця стаття також передбачає, що  право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати № 95», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Стаття 12 цієї Конвенції встановлює, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведений відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства не врегульовано питання строків повного проведення розрахунку при звільненні, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частина 1 статті 117 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) визначає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України, і, як наслідок, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язання його виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення.

Відповідаючи на довід апеляційної скарги про відсутність правових підстав для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у випадку виплати індексації, оскільки вона не є складовою грошового забезпечення, а також у випадку виплати звільненому військовослужбовцю сум за судовим рішенням, колегія суддів зазначає таке.

Як зазначено вище, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, індексацію грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу військової частини.
Отже, індексація грошового забезпечення відноситься до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, індексація грошового забезпечення, на яку військовослужбовець мав право, не була виплачена у день звільнення з військової служби, це є підставою для застосування наслідків, які передбачені статтею117 КЗпП України.
Водночас, колегія суддів зауважує, що позивачеві індексація грошового забезпечення за судовим рішенням не нараховувалася, натомість позивач отримав перерахунок грошового забезпечення, яке виплачувалося позивачу під час проходження військової служби  з порушенням норм чинного законодавства. 
З приводу аргументів скаржника колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №480/3354/19 висловила правову позицію, що під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник мав право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Доводи скаржника стосовно того, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати спростовуються наведеними вище положеннями стосовно того, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців  була викладена Верховним Судом, в тому числі у постановах від 30.01.2019 по справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.
Також колегія суддів не приймає доводи скаржника про те, що позивач не оскаржував наказ про звільнення з військової служби, а тому не має права на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вказані обставини жодним чином не обмежують права позивача на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку, без обмеження будь-яким строком звернення до суду (за наявності відповідного нормативного регулювання).
Таким чином, слід констатувати, що доводи апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 в цій частині також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду, та є безпідставними.

Переходячи до оцінки доводів адвоката Дяченка О.В., в інтересах ОСОБА_1 , в яких він не погоджується зі здійсненим судом першої інстанції розрахунком середнього заробітку за час затримки розрахунку, колегія суддів керується наступним.

Матеріалами справи встановлено, що спірні правовідносини справі виникли у зв`язку з невиплатою ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , на час звільнення – 23.02.2021 (дата виключення зі списків військової частини) усіх належних сум грошового забезпечення.
Як мовилося вище, на виконання рішення суду у справі №540/2971/21 позивачці нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення у розмірі 3657,45 грн, а 30.04.2024 на виконання рішення суду у справі № 540/438/22 на особистий банківський рахунок позивачки від ВЧ НОМЕР_1 надійшла виплата перерахованого грошового забезпечення у розмірі 218 575,55 грн.
Отже, у цих правовідносинах, спірним періодом для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є  23.02.2021 по 30.04.2024.

Так, 19.07.2022 набрав чинності Закон України від 01.07.2022 №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі – Закон №2352-ІХ), яким внесені зміни до статті 117 КЗпП України за змістом яких текст цієї статті викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Таким чином, починаючи з 19.07.2022 стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні, зокрема, виплату працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більш як за шість місяців, що становить 184 дні.

Суд першої інстанції, під час ухвалення рішення, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX, яка діяла на час звільнення позивача та на час виплати позивачу перерахованого грошового забезпечення, за затримку виплати якого позивач і просить виплатити середній заробіток.
Водночас, колегія суддів погоджується із доводами адвоката позивача, стосовно того, що обраховуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за спірний період, що стосується періоду після 19.07.2022 суд помилково врахував правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.10.2019 по справі №806/2473/18 щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Так, по-перше слід зазначити, що кожний правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
Колегія суддів зауважує, що до внесення змін до статті 117 КЗпП України щодо обмеження відповідальності роботодавця шестимісячним строком, відповідальність останнього перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не була обмеженою в часі та не залежала від простроченої заборгованості.
З огляду на непропорційність обсягу відповідальності наслідкам порушення законодавства про працю, суд касаційної інстанції висловив правову позицію щодо необхідності, за певних обставин, зменшення розміру такої суми відшкодування.
Як зазначив Верховний Суд, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. 
Суд наголошував, що відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Однак, як правильно зауважив позивач в апеляційній скарзі, дана постанова Верховного Суду не може бути застосована, оскільки з 19.07.2022 відбулись зміни у законодавстві та, на даний час, у разі якщо роботодавець своєчасно не розрахувався з працівником, то розмір його відповідальності обмежений виплатою працівникові середнього заробітку за шість місяців.
Колегія суддів зауважує, що до 19.07.2022 року (набрання чинності Законом № 2352-ІХ) спірне питання регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні починаючи  з 19.07.2022 регулюється чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. 
До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 30.11.2023 у справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, і такий висновок колегія суддів вважає застосовним до спірних правовідносин.
За таких підстав колегія суддів вважає, що доводи адвоката позивача про недоречність посилання суду першої інстанції на таку практику Верховного Суду є обґрунтованими.

Водночас колегія суддів вважає помилковим здійснений адвокатом розрахунок суми середнього заробітку, що належить виплатити ОСОБА_1 ..

Здійснюючи обрахунок середнього заробітку в частині позовних вимог, що стосуються періоду починаючи з 19.07.2022, зокрема, періоду який регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, що передбачає обмеження виплати шістьма місяцями колегія суддів виходить з такого. 

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі і вище - Порядок № 100).
Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, як вказано у пункті 8 Порядку №100 можливість проведення обрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи із кількості саме календарних, а не робочих днів, має бути прямо передбачена законодавством. 
Таким законодавством у даному випадку є Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (який набрав чинності 20.07.2018) (далі - Порядок №260).
Тобто, Порядок №260 є спеціальним у спірних правовідносинах в частині особливостей обчислення грошового забезпечення військовослужбовців.
Пункт 7 розділу І Порядку №260, серед іншого, встановлює, що середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 , сума грошового забезпечення позивача за 2 місяці роботи, що передує звільненню складає 25 768,23 грн. (12 835,31 грн. за грудень 2020 року + 12 932,92 грн. за січень 2021 року).
При цьому, колегія суддів зауважує, що грошова допомога на оздоровлення, виплачена у січні 2021 року в сумі 12 601,50 грн., віднесена до одноразових додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, а тому не враховується під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і це питання не є спірним.
Кількість календарних днів за грудень та січень складає 61 календарний день.
Середньоденний розмір грошового забезпечення складає 422,43 грн., виходячи з розрахунку 25 768,23 /61 відпрацьованих календарних днів за грудень 2020 року та січень 2021 року.
Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у цей період, складає 77 727,12 грн. (422,43 х 184).
Колегія суддів погоджується із розрахунком суду першої інстанції стосовно зменшення суми середнього заробітку, що стосується періоду до 19.07.2022, під час дії редакції статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строк виплати у шістьма місяцями, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим.
Водночас є помилковим висновок суду першої інстанції щодо зменшення суми виплати середнього заробітку,  в частині позовних вимог, що стосуються періоду починаючи з 19.07.2022,  тобто редакції  статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.
За таких умов,  в цій частині  рішення суду першої інстанції,  підлягає зміні.
Отже, слід констатувати, що доводи адвоката Дяченка О.В., лише частково знайшли своє підтвердження, під час апеляційного перегляду, а тому наявні підстави для часткового задоволення його апеляції.
Разом з цим, з огляду на необґрунтованість доводів апеляційної скарги ВЧ НОМЕР_1 , суддів вважає, що підстави для її задоволення відсутні. 
Узагальнюючи викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені частково, шляхом зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити їй  середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 24.01.2021 по 18.01.2023, в розмірі 116 654,19 грн. (38 927,07 грн за період з 24.01.2021 по 18.07.2022 та 77 727,12 грн. за період з 19.07.2022 по 18.01.2023).

Відповідно до вимог пункту 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив законодавство, яке регулює спірні правовідносини, в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про  необхідність зміни судового рішення щодо його мотивувальної та резолютивної частини.
За результатами апеляційного перегляду, розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України не проводився.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього   Кодексу   позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу адвоката Дяченка Олексія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року – змінити, виклавши мотивувальну частину даного рішення в редакції цієї постанови.
Викласти абзац третій резолютивної частини рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у такій редакції:
«Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код за ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 24.01.2021 по 18.01.2023 в сумі 116 654 (сто шістнадцять тисяч шістсот п`ятдесят чотири) грн. 19 коп.».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя                                                                       І. О. Турецька

суддя                                                                                           Ю. М. Градовський

суддя                                                                                           О. В. Єщенко

Повне судове рішення складено 08.04.2025.