ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

20 травня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/9436/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Дурасової Ю.В., Лукманової О.М.,     
  
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09.12.2024 в адміністративній справі №280/9436/24  (суддя Садовий І.В.)  за позовом    ОСОБА_1  до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області,  Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області   про  визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,- 
в с т а н о в и В:
У жовтні 2024 року до Запорізького окружного адміністративного суду через підсистему “Електронний суд” надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач-1, ГУ ПФУ в Запорізькій області), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі – відповідач-2, ГУ ПФУ в Рівненській області), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-2 від 23.07.2024 №084050019080 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком;
- зобов`язати відповідача-1 зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.03.1989 по 31.12.1989, з 01.01.1990 по 31.12.1990, з 01.01.1991 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 31.12.1992, з 01.01.1993 по 19.05.1993, та з 20.05.1993 по 30.12.2003 та розглянути повторно заяву про призначення пенсії за віком від 16.07.2024;
- стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4000,00грн та сплачений судовий збір в сумі 1939,92грн.
Рішенням Запорізького  окружного адміністративного суду від 09.12.2024  адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області  від 23.07.2024 №084050019080 про відмову ОСОБА_1  у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди його роботи  з 01.03.1989 по 31.12.1989, з 01.01.1990 по 31.12.1990, з 01.01.1991 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 31.12.1992, з 01.01.1993 по 19.05.1993 та з 20.05.1993 по 30.12.2003, у зв`язку із чим повторно розглянути заяву позивача від 16.07.2024 щодо призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області  подало  апеляційну скаргу, в якій просили прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудових договорів № 16 від 01.03.1989 року, № 51 від 29.12.1989 року, № 47 від 28.12.1990 року,№ 39 від 30.12.1991 року, № 42 від 30.12.1992 року, оскільки відсутні записи в трудовій книжці.
Судом не взято до уваги, що відомості про роботу позивачем не підтверджено додатковими документами або результатами перевірки відповідності даним первинним документам.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
 Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 07.08.1997 Хортицьким РВ УМВС в Запорізькій області.
16.07.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України №1058-IV .
У відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (із подальшими змінами та доповненнями) (далі – Порядок № 22-1), з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунки пенсій в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.
Враховуючи зазначене, заява позивача від 16.07.2024 про призначення пенсії за віком в порядку екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Рівненській області.
За результатами розгляду заяви відповідачем-2 було прийнято рішення від 23.07.2024 №084050019080 про відмову в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Відповідно до вказаного рішення вік позивача на час звернення 59 років 11 місяців 14 днів, загальний страховий стаж - 27 років 1 місяць 7 днів. До страхового стажу не зараховано: періоди роботи згідно трудових договорів № 16 від 01.03.1989, № 51 від 29.12.1989, № 47 від 28.12.1990, № 39 від 30.12.1991, № 42 від 30.12.1992, оскільки відсутні записи в трудовій книжці. Відомості про роботу доцільно підтвердити додатковими документами або результатами перевірки відповідності даним первинним документам. За доданими документами до страхового стажу не враховано період роботи згідно довідки № 02-14/67 від 20.12.2004, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків за вищезазначені періоди. Крім того, за доданими документами до страхового стажу не враховано період роботи з 01.04.2024 по 30.06.2024, оскільки відсутні суми та сплата внесків в системі персоніфікованого обліку форми ОК-5 .
Не погодившись з прийнятим відповідачем-2 рішенням від 23.07.2024 №084050019080 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою від 19.08.2024 у якій просив скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії від 23.07.2024 №084050019080, прийняти документи, які підтверджують страховий (трудовий) стаж для обчислення і призначення пенсії та призначити пенсію за віком згідно з вимогами Закону України №1058-IV (а.с.14-16).
Листом ГУ ПФУ в Запорізькій області від 10.09.2024 №15908-15038/Т-02/8-0800/24 позивачу окрім іншого, роз`яснено, що згідно з рішенням про відмову у призначенні пенсії за віком страховий стаж становить 27 років 1 місяць 7 днів. До страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно з трудовими договорами № 16 від 01.03.1989, № 51 від 29.12.1989, № 47 від 28.12.1990, № 39 від 30.12.1991 та № 42 від 30.12.1992, оскільки відсутні відповідні записи в трудовій книжці. До страхового стажу також не зараховано періоди роботи: згідно з довідкою про стаж від 20.12.2004 № 02-14/67, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості про сплату страхових внесків за вказаний період та з 01.04.2024 по 30.06.2024, так як на дату прийняття рішення в системі персоніфікованого обліку відсутні дані про сплату внесків. Разом з тим зазначено, що на сьогодні в системі персоніфікованого обліку наявні відомості про сплату страхових внесків з 01.04.2024 по 30.06.2024. Враховуючи викладене повідомлено, що у разі надання додаткових документів та повторного звернення з заявою встановленого зразка та документами, передбаченими Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду від 25.11.2005 № 22-1, можливо буде повернутися до питання призначення пенсії .
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 8 Закону № 1058-IV  право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у  статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За визначеннями, наведеними у  статті 1 вказаного Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Приписами частин першої-третьої  статті 24 Закону № 1058-IV  визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою  статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою  статті 26 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього  Закону  за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Як зазначено у частині четвертій  статті 24 Закону № 1058-IV  періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно  ст.62 Закону №1788-XII  основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно  Постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній"  № 637 від 12.08.1993 року (далі - Постанова № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом трудової книжки або відповідних записів у ній у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.
Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії визначено, що у разі коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати уточнюючі довідки.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці відповідач вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи,  надані позивачем копії трудових договорів укладалися між Військовою частиною НОМЕР_2 в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , усі договори містять відомості про періоди роботи позивача (у тому числі строки дії договорів), посади на яких працював позивач, умови праці, яку виконував позивач, відповідні записи засвідчені підписами сторін та печаткою Військової частини НОМЕР_2 .
Таким чином, зазначені договори, в силу приписів абзацу 1 пункту 3 Порядку №637 є належними доказами на підставі яких відповідачем-2 у зв`язку з відсутністю у трудовій книжці позивача записів щодо періодів роботи з 01.03.1989 по 31.12.1989, з 01.01.1990 по 31.12.1990, з 01.01.1991 по 31.12.1991, з 01.01.1992 по 31.12.1992, з 01.01.1993 по 19.05.1993 до страхового стажу позивача мали бути зараховані вказані періоди роботи. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що пенсійний орган в межах наданих йому повноважень має можливість звертатись до організацій та установ будь-якої форми власності для уточнення необхідної інформації, зокрема щодо уточнення даних про записи в трудовій книжці, що викликають сумніви. Зазначених звернень пенсійним органом  не було надано.
Що стосується періоду роботи позивача з 20.05.1993 по 30.12.2003 на посаді директора Приватного підприємства “ТАЙКО”, судом вірно зазначено, що   записи в трудовій книжці позивача за період його роботи з 20.05.1993 по 30.12.2003 зроблено чітко та зрозуміло, відсутні ознаки підчисток та підробок, доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці відповідачами суду не надано, а тому їх безпідставно не взято до уваги відповідачем-2 при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.
Щодо посилань відповідача-2 на відсутність в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомостей про сплату страхових внесків за період з 20.05.1993 по 30.12.2003, суд зазначає наступне
Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо сплати страхових внесків, а отже, не сплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Таким чином, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для незарахування позивачу періоду його роботи з 20.05.1993 по 30.12.2003 через несплату підприємством страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Щодо судового рішення в частині розподілу судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Стаття 134 Кодексу адміністративного судочинства України  визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Положення частин 1 та 2  статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України  , кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Відповідно до  статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз наведених положень процесуального  закону  дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
На підтвердження складу та розміру витрат суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому  законом  порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто законодавець визначив, що обов`язок доведення не співмірності витрат покладається саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами та при наявності зазначеного положення суд розглядає питання співмірності витрат. Аналогічний правовий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/350/18 (Провадження № 11-1465заі18).
Суд вирішуючи питання про розподіл судових витрат, має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Також, зі змісту вказаних норм вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії (постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Зазначене спростовує посилання відповідача на обов`язковість зазначення витраченого часу на відповідні види робіт.
Суд зазначає витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Така позиція є усталеною і підтверджується  постановами Верховного Суду, наприклад від 01.09.2021 у справі №178/1522/18, від 10.11.2021 у справі №329/766/18, від 23.12.2021 у справі № 923/560/17, від 28.09.2021 у справі №160/12268/19, від 04 грудня 2023 року справа №420/329/21.
Позивач просив стягнути з відповідача суму витрат на правничу допомогу у розмірі 4000 гривень.
Суд першої інстанції, керуючись принципами справедливості та верховенства права, критерієм розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу, дійшов до висновку, що відшкодуванню підлягають 2000 грн.
Суд зазначає, що відповідач не спростовував надання правничої допомоги.
Щодо підтвердження понесених витрат належними документами, суд зазначає, що законодавство вимагає документального підтвердження та доведення витрат, при цьому не встановлює вичерпного чи обов`язкового переліку документів які необхідні надати, вказаний доказ не є обов`язковим для підтвердження понесених судових витрат.
Вирішуючи спір щодо розміру витрат правничої допомоги, суд виходив з критеріїв реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та на думку суду, дійшов до вірного висновку щодо зменшення їх розміру.
Відповідач не довів не співмірність витрат заявлених до відшкодування, визначених судом першої інстанції, не надав будь-яких доказів того, що ціни на послуги адвоката є явно завищеними на ринку юридичних послуг.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сумарно відшкодуванню підлягає сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.
На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст.  308,  315,  316,  321,  322,  325,  328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                            ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області -залишити без задоволення. 
Рішення  Запорізького окружного адміністративного суду від 09.12.2024 р. - залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за винятком наявності підстав передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова