ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       29 травня 2025 року                                                                м. Чернівці
                        Справа № 726/4160/24
                                                                        Провадження №22-ц/822/451/25
Провадження №22-ц/822/458/25 
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого - Литвинюк І. М., 
суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н.,         
секретар – Бугай В. М.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Кусмарцева Максима Олександровича, подану в інтересах ОСОБА_1 , та Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2025 року, головуючий у І-й інстанції – Проскурняк І. Г., 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2024 року звернувся до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» про визнання права на приватизацію та визнання права власності на квартиру в порядку приватизації. 
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що в його користуванні перебуває квартира АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі він зареєстрований та проживає з 1976 року. Дана квартира і будинок закріплені за АТ «Українська залізниця» на праві господарського відання і перебувають на балансі ВСП «Львівська дирекція» філії БМЕС АТ «Укрзалізниця». 
Для приватизації займаного позивачем житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , він звернувся до ПАТ «Українська залізниця» та відокремленого підрозділу Філія «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця». Згідно з отриманими відповідями у зв`язку з ліквідацією органів приватизації, виробничі структурні підрозділи АТ «Укрзалізниця», у тому числі ВСП «Львівська дирекція» філії БМЕС, не наділені правом проводити приватизацію квартир у житлових будинках, які обліковуються на балансі підрозділів АТ «Укрзалізниця», і підстав для вирішення питання приватизації квартири, в якій проживає позивач, дирекція не має. 
Вказував на те, що він є законним наймачем (користувачем) квартири, яка відноситься до державного житлового фонду, і відтак має право на приватизацію цією квартири відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки постійно проживає та зареєстрований в ній.
Доказами віднесення житлового будинку, в якому розташована квартира, до державного житлового фонду є відповідь відповідача та зведений перелік майна.
За відсутності заборони на приватизацію квартири та інших підстав для відмови АТ «Українська залізниця» в особі уповноважених підрозділів зобов`язано реалізувати право позивача на приватизацію займаної ним квартири і розглянути його заяву щодо передачі квартири, в якій він проживає і зареєстрований з 1976 року, у його власність, про що прийняти відповідне рішення.
Просив визнати право ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на вказану квартиру в порядку приватизації. Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано право ОСОБА_1 на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в займану квартиру АДРЕСА_1 позивач вселився на законних підставах і протягом тривалого часу добросовісно використовує квартиру, як єдине житло, та на момент подання заяви про її приватизацію проживає та зареєстрований в квартирі, яка є єдиним об`єктом нерухомого майна. Спірна квартира відноситься до державного житлового фонду, і відтак має право на приватизацію цієї квартири відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки постійно проживає та зареєстрований в ній.
Позовні вимоги в частині визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за позивачем в порядку приватизації є передчасними, оскільки позивач, не маючи зареєстрованого права власності, намагається на суд перекласти обов`язки органу приватизації і визнати право власності за собою внаслідок ухвалення судового рішення.
На рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним внаслідок неповного встановлення всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.
Вказує на те, що судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне право власності у позивача, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його, оскільки такі висновки зроблені щодо інших правовідносин і не враховують відсутність іншого способу підтвердити набуття у свою власність квартири, після визнання права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 .
Виходячи із засад цивільного судочинства та об`єктивної неможливості забезпечити реалізацію свого права на приватизацію квартири в інший спосіб, визнання права власності на неї не є перекладенням обов`язку на суд, а є єдиним можливим способом набуття у свою власність квартири і єдиним можливим способом захисту свого порушеного права.
А отже юридичне закріплення свого права на набуття права власності на квартиру шляхом її відчуження з державного житлового фонду на користь громадянина України – ОСОБА_1 , який, як і його батько, її отримали від транспортного підприємства, на якому пропрацювали більше тридцяти років, шляхом визнання права власності на таку квартиру вирішить даний цивільно-правовий спір по суті і позивач реалізує своє право на її приватизацію, яке було визнано за ним оскаржуваним рішенням.
Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надходив. 
Також на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2025 року відповідач АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 є незаконним внаслідок неповного встановлення всіх обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.
Судом під час ухвалення рішення не взято до уваги те, що в структурі АТ «Українська залізниця» відсутній спеціальний підрозділ, до кола повноважень якого входить здійснення приватизації, а також відсутній належний механізм щодо реалізації позивачем права на приватизацію. Після створення ПАТ «Українська залізниця», яке згодом перейменоване на АТ «Українська залізниця», орган приватизації не створювався, а в статуті товариства відсутня можливість такої діяльності.
АТ «Українська залізниця» не може погодитися з обґрунтуванням часткового задоволення позову в мотивувальній частині рішення, а саме з висновками суду, що АТ «Українська залізниця», як державне підприємство, у повному господарському віданні якого знаходиться квартира АДРЕСА_1 , є уповноваженим органом щодо прийняття рішень про приватизацію квартир у такому будинку, оскільки така діяльність товариства можлива лише після прийняття відповідного рішення Кабінетом Міністрів України.
Зазначає, що відповідач використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю та закріплене за товариством на праві господарського відання чи іншому речовому праві, включається до його активів.
АТ «Українська залізниця» не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження майна, закріпленого за товариством на праві господарського відання, а відтак не має повноважень з приватизації квартир (будинків).
Відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» не надходив. 
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду відповідає, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає з 1976 року в квартирі АДРЕСА_1 , що вбачається з довідки виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку №10 від 09 лютого 2022 року (а.с.11).
З довідки, виданої виробничим структурним підрозділом «Чернівецька дистанція сигналізації і зв`язку» АТ «Українські залізниці» від 10 травня 2023 року №19, вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 25 серпня 1998 року працює у ВСП «Чернівецька дистанція сигналізації і зв`язку» і займає посаду електромеханік дільниці 2 групи у відділі «Бригада контрольно-вимірювального пункту апаратури сигналізації, централізації та блокування» (а.с. 12). 
З відповіді на адвокатський запит виробничим структурним підрозділом «Львівська дирекція» АТ «Українська залізниця» від 22 травня 2023 року №83 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_2 перебуває на балансі ВСП «Львівська дирекція» філії БМЕС АТ «Укрзалізниця» на праві господарського віддання і є державною власністю. Ордер на право на вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 відсутній. Свідоцтво про право власності на будинок не оформлялось (а.с.18).
Згідно з пунктом 41 Зведеного переліку майна ДТГО «Львівська залізниця», що закріплюється за ПАТ «Українська залізниця», на праві господарського відання», затвердженого міністром інфраструктури України 17.08.2015, житловий будинок АДРЕСА_2 закріплений за ПАТ «Українська залізниця» (а.с.19-21).
Також матеріалами справи підтверджується, що 30 червня 2023 року позивач подав до ВСП «Львівська дирекція» філії БМЕС АТ «Укрзалізниця» заяву з проханням передати йому у власність займану ним квартиру. До заяви додав заяву відповідної форми та перелік документів згідно з Положенням «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженим Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (а.с.9-17).
ВСП “Львівська дирекція” АТ “Українська залізниця” у листі № 2301 від 03 серпня 2023 року було повідомлено позивача про те, що у зв`язку із ліквідацією органів приватизації, виробничі підрозділи АТ «Укрзалізниця», в тому числі її структурні підрозділи, не наділені правом проводити приватизацію квартир у житлових будинках, які обліковуються на балансі АТ «Укрзалізниця» і підстав для вирішення питання приватизації квартири, в якій проживає позивач, дирекція не має (а.с.25).
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 «Про утворення ПАТ «Укрзалізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Укрзалізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (у подальшому відбулася зміна назви ПАТ «Укрзалізниця» на АТ «Укрзалізниця»).
Відповідно до Статуту АТ «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, АТ «Укрзалізниця» є юридичною особою, що утворена відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 № 200 «Про утворення ПАТ «Українська залізниця». 
Згідно зі статтею 31 Статуту майно товариства складається з основних засобів обігових коштів, майнових прав, зокрема права господарського відання майном, переданому товариству на праві господарського відання або іншому речовому праві, та права постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, акцій (часток) у статутному (складеному) капіталі господарських товариств, цінних паперів, а також інших активів, відображених у самостійному балансі товариства. Статтями 33-35 Статуту передбачено, що здійснюючи право власності, товариство володіє, користується та розпоряджається належним йому майном і вчиняє стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому Статуту та меті діяльності товариства. Товариство не має права безоплатно передавати майно, внесене до його статутного капіталу, іншим юридичним особам чи фізичним особам, крім випадків передбачених законом. Розпорядження майном товариства, зокрема шляхом списання, відчуження, передачі в користування, оренду, концесію відповідного майна, розпорядження майном, внесеним до статутного капіталу товариства, та майном, набутим товариством під час його господарської діяльності, здійснюється в порядку, встановленому законодавством з урахуванням обмежень щодо розпорядження таким майном, визначених законом та цим Статутом. Товариство використовує, утримує державне майно, закріплене за ним на праві господарського відання, та розпоряджається ним з урахуванням обмежень, установлених законодавством. Майно, що є державною власністю та закріплене за товариством на праві господарського відання чи іншому речовому праві, включається до його активів. Товариство не може вчиняти правочини, наслідком яких може бути відчуження такого майна (а.с.127-138).
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у цивільній справі №726/2339/23, яка набрала законної сили, встановлено, що житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_3 , перебуває на балансі ВСП “Львівська дирекція” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” АТ “Українська залізниця” на праві господарського відання і є державною власністю. Отже, саме АТ “Українська залізниця”, як державне підприємство, у повному господарському віданні якого знаходиться вказаний вище житловий будинок, є уповноваженим органом щодо прийняття рішень про приватизацію квартир у такому будинку. Оскільки спірна квартира не належить до комунальної власності, не передавалась із державної власності у власність органів місцевого самоврядування, вона не може бути приватизована шляхом звернення із відповідною заявою до уповноваженого на це органу, створеного місцевою державною адміністрацією чи органами місцевого самоврядування. Помилковими вважала доводи АТ “Українська залізниця” у відзиві на позовну заяву про те, що суб`єктом, який вирішує питання приватизації житла, яке знаходиться на балансі АТ “Українська залізниця” на праві господарського відання, у відповідності до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», є Кабінет Міністрів України та/або уповноважені ним посадові особи. Вказаний спір регулюється положеннями Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Приймаючи до уваги те, що відповідачем АТ “Українська залізниця” було відмовлено у задоволенні заяви позивача про приватизацію спірної квартири, у такому випадку наявне порушення прав ОСОБА_1 на приватизацію житла. Однак, колегія суддів звернула увагу на те, що обраний позивачем спосіб захисту у даній справі є неналежним. У зазначеній справі існує спір щодо право позивача на приватизацію квартири АДРЕСА_1 , яке не визнається відповідачем АТ “Українська залізниця”, що зумовлює і відповідний спосіб захисту його права – визнання права на приватизацію займаного житлового приміщення (а.с.49-63).
Також у даній справі позивачем були заявлені вимоги про визнання протиправною бездіяльності АТ “Українська залізниця” щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 та не прийняття рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , зобов`язання відповідача розглянути його заяву та прийняти рішення щодо приватизації квартири.
Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.
Частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.
Частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Виходячи з зазначеної норми, підставою для звернення позивача з позовом до суду є порушені, невизнані або оспорювані його права, свободи чи законні інтереси будь-якою іншою особою.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймає уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року в справі № 296/4642/19 (провадження № 61-2708св20) вказано, що «у частині десятій статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 200/18858/16-ц (провадження № 14-165цс18)».
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 квітня 2021 року в справі № 621/2640/18 (провадження № 61-151св20) зазначено, що «у справі, що переглядається, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 належить до об`єктів приватизації в силу положень статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки ПАТ «Центренерго» не передало державний житловий фонд, до складу якого входить спірна квартира, у комунальну власність, а тому обов`язок щодо підготовки та оформлення документів про передачу у власність позивачів спірної квартири має бути покладений саме на відповідача, відповідач відмовляється від надання позивачам дозволу на приватизацію квартири, в якій останні на підставі одержаного в установленому законом порядку ордеру безперервно проживають з 1999 року, суди зробили правильний висновок про задоволення позову про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання вчинити дії».
У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2018 року в справі № 621/527/16-ц (провадження № 61-5248св18) зазначено, що «у грудні 2015 року ОСОБА_6 звернувся із заявою до заступника директора Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» про надання дозволу та документів на приватизацію квартири. Відповідно до листа заступника директора Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» від 11 січня 2016 року № 19/21, остання не може надати позивачу дозвіл на приватизацію квартири в зв`язку з тим, що 9-поверховий будинок на АДРЕСА_1, обліковується на балансі Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго», до комунальної власності не передавався. Також на Зміївській ТЕС відсутня комісія, наділена правом оформлювати належні документи щодо приватизації майна. Задовольняючи позов, суд першої інстанції відповідно до вказаних норм матеріального права встановив, що квартира АДРЕСА_1 належить до об`єктів приватизації відповідно до частини першої статті 2 Закону, оскільки Зміївська ТЕС перебуває у державній власності, а вказана квартира не входить до переліку об`єктів, передбаченого статтею 2 Закону, що не підлягають приватизації. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в цій частині, разом із тим скасував рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_7 права на приватизацію квартири та надання їй дозволу на приватизацію квартири, оскільки остання є громадянкою Російської Федерації. Доводи касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовані положення Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про виконавче провадження» є безпідставними, оскільки із копій судових рішень та документів виконавчого провадження не вбачається, що існують передбачені чинним законодавством обставини, які перешкоджають приватизації квартири».
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи з предмета та підстав позову, на позивача у цій справі згідно з вимогами процесуального права покладено обов`язок доведення факту порушення його законного права неправомірними діями відповідача щодо приватизації квартири.
Як встановлено судом першої інстанції, для здійснення приватизації позивач подав до органу приватизації наступні документи: копію документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, паспорт та довідку про присвоєння ідентифікаційного коду, довідку-виписка із домової книги про склад сім`ї та прописку, виписку про зареєстроване місце проживання, довідку з місця роботи, копію технічного паспорту на квартиру, та роз`яснено об`єктивну неможливість подати ордер на займану квартиру. Даними документами доводиться право на приватизацію квартири безоплатно та незалежно від розміру площі.
Житловий будинок, який знаходиться на АДРЕСА_3 , перебуває на балансі ВСП “Львівська дирекція” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” АТ “Українська залізниця” на праві господарського відання і є державною власністю. 
Позивач у спірній квартирі зареєстрований і проживає з 1976 року, тобто на законних підставах, що відповідачем не оспорювалося.
Отже, спірне приміщення є жилим, не відноситься до службових, належить на праві власності державі та перебуває на балансі ВСП “Львівська дирекція” філії “Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд” АТ “Українська залізниця” на праві господарського відання, у зазначене приміщення позивач вселився на законних підставах та тривалий час там проживає (понад 54 роки), право на безоплатну приватизацію житла ним не використано, іншого житла він не має.
Отже, саме АТ “Українська залізниця” як державне підприємство, у повному господарському віданні якого знаходиться вказаний вище житловий будинок, є уповноваженим органом щодо прийняття рішень про приватизацію квартир у такому будинку.
Встановивши, що спірна квартира, яку займає позивач, перебуває у повному господарському віданні АТ “Українська залізниця” та із державної власності у комунальну не передавалася, вирішення питання щодо приватизації цієї квартири належить до компетенції АТ “Українська залізниця”, оскільки спільних органів приватизації із відповідною місцевою державною адміністрацією не створювалося.
Аналогічний висновок міститься постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19 (провадження № 61-9572св20).
Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивач має право на приватизацію цією квартири відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки постійно проживає та зареєстрований в ній, вирішення питання щодо приватизації цієї квартири належить до компетенції АТ “Українська залізниця”, а приватизація державного житлового фонду у відповідності до вимог статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» здійснюється уповноваженим на це державним підприємствам, у повному господарському віданні якого знаходиться державний житловий фонд.
Судом встановлено, що відповідач неодноразово відмовляв позивачу у вирішенні його питання щодо приватизації квартири, також було відмовлено позивачу у його позові до АТ «Українська залізниця» про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду заяви та не прийняття рішення щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 , зобов`язання відповідача розглянути його заяву та прийняти рішення щодо приватизації квартири.
Вказана бездіяльність свідчить про порушення права позивача на приватизацію жилого приміщення.
Отже, у даній справі, оскільки орган приватизації зволікає з винесенням відповідних рішень, він зобов`язаний вжити усіх визначених законодавством заходів щодо приватизації та розглянути заяву про передачу спірного житла у приватну власність позивача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання відповідача на неможливість здійснення приватизації квартири за положеннями Статуту та інших піднормативних актів, не спростовують дію вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яким гарантується право на приватизацію мешканцями квартир, в яких вони проживають, і яке не може бути скасовано іншими підзаконними нормативними актами та внутрішніми положеннями і статутами юридичної особи.
З огляду на викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши вищенаведені положення законодавства, дійшов правильного висновку про те, що порушене право ОСОБА_1 на приватизацію житла, в якому він проживає, зареєстрований та яким користується з дозволу відповідача з 1976 року, підлягає захисту.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що  юридичне закріплення свого права на набуття права власності на квартиру шляхом її відчуження з державного житлового фонду на його користь шляхом визнання права власності на таку квартиру вирішить даний цивільно-правовий спір по суті і позивач реалізує своє право на її приватизацію, яке було визнано за ним оскаржуваним рішенням. Визнання права власності на квартиру не є перекладенням обов`язку на суд, а є єдиним можливим способом набуття у свою власність квартири і єдиним можливим способом захисту свого порушеного права, виходячи з наступного. 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами.
Отже, передача у власність приватизованого житла відбувається на підставі рішення органу приватизації, оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке реєструється органом приватизації.
Крім того, за змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді.
Отже, спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, хоча й вирішуються судом, однак належним способом захисту у разі порушення такого права, враховуючи характер спірних правовідносин у даній справі, є не визнання права власності на квартиру, а визнання права на приватизацію займаного житлового приміщення. 
В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам протиправності бездіяльності відповідача та неможливості ОСОБА_1 захистити своє порушене право у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, оскільки в іншому випадку право позивача залишиться незахищеним, а спір невирішеним (частина перша статті 2 ЦПК України).
Доводи апеляційної АТ «Українська залізниця», що в структурі АТ «Українська залізниця» відсутній спеціальний підрозділ, до кола повноважень якого входить здійснення приватизації, а також відсутній належний механізм щодо реалізації позивачем права на приватизацію, є безпідставними, оскільки АТ “Українська залізниця” наділено правом на створення органу приватизації.
Інші доводи апеляційних скарг, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення суду відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційні скарги не містять.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги  ОСОБА_2 , подану в інтересах ОСОБА_1 , та Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       Повна постанова складена 06 червня 2025 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                                 Н.К. Височанська 

                                                                       І.Н. Лисак