ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                            
 
07 травня 2025 року                                 
м. Київ                                              
 
справа № 753/17344/19
 
провадження № 61-16821св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вітром В`ячеславом Миколайовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада                  2024 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей з матір`ю, відібрання дітей, стягнення аліментів та додаткових витрат на дітей.
 
Позовна заява мотивована тим, що 21 грудня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Вказувала, що спільне життя з відповідачем не склалося, у зв`язку із чим                                  16 листопада 2018 року вони прийняли рішення про почергове проживання дітей                     у кожного з батьків по 4 дні. 25 травня 2019 року ОСОБА_2 поїхав у відрядження та залишив дітей своїй матері - ОСОБА_5 . 
 
Зазначала, що 25 травня 2019 року вона приїхала, щоб згідно з графіком та домовленістю батьків забрати дітей, але ОСОБА_5 дітей їй не віддала,                                   а відповідач повідомив, що дітей він віддавати відмовляється.
 
Вказувала, що 03 червня 2019 року вона приїхала в садочок у смт Глеваха Київської області та забрала дітей. Доньки були дуже раді її бачити, сумували за нею.
 
10 червня 2019 року під час перебування дітей з нею на пляжі у Бортничах разом із хрещеною мамою ОСОБА_2 насильно відібрав дітей. Зараз діти перебувають за адресою його проживання: АДРЕСА_1 .
 
Посилалася на те, що ОСОБА_2 не дає їй бачитися з дітьми, постійно чинить перешкоди. Жодної інформації щодо дітей не надає.
 
Вважала, що діти у цьому віці мають проживати з матір`ю, вона для цього створила всі належні умови, а залишення дітей у батька є небезпечним для їхнього життя, здоров`я та морального виховання. На підставі статей 180, 181, 182, 185 Сімейного кодексу України (далі - СК України) із ОСОБА_2 на її користь підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та додаткові витрати на дітей.
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просила суд:
- визначити місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом                         з матір`ю та відібрати їх від батька - ОСОБА_2 ;
- стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на кожну дитину, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; 
- зобов`язати відповідача щомісячно в останній день місяця сплачувати на її користь 50 % витрат на медичне лікування та ліки на неповнолітніх дітей:              ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та 50 % витрат на навчання та розвиток дітей.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 травня                    2023 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,                                       з матір`ю - ОСОБА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/8 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно на кожну дитину, починаючи стягнення з 07 вересня 2022 року та до повноліття дітей.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції,                           з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, ураховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. При цьому відповідач не надав доказів, які б вказували на неналежне виконання позивачкою або її ухилення від виконання її батьківських обов`язків, негативний вплив на виховання дітей або обставини, які б давали підстави стверджувати, що проживання дітей з матір`ю суперечить їх інтересам, проте проживання дітей                          з батьком буде краще відповідати інтересам дітей з тих чи інших підстав.
 
Суди попередніх інстанцій урахували ту обставину, що діти значний час проживають з батьком, проте визнали її недостатньою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки відповідач чинив перешкоди матері у зустрічах з дітьми. Причини відмови ОСОБА_2 у зустрічах з дітьми носили формальний характер, були підставою не надавати дітей матері. Така поведінка батька не сприяла забезпеченню найкращих інтересів дітей, гармонійному розвитку та зв`язку                             з матір`ю, оскільки відповідач не надає можливості зустрічатися та спілкуватися матері з доньками, що суперечить сімейним цінностям, які полягають у повазі один одного та якнайкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини. Незважаючи на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тривалий час проживають у сім`ї батька, де для них створені належні умови проживання і розвитку, і між дітьми та матір`ю дійсно втрачений сталий емоційний зв`язок, однак це стало наслідком перешкоджання батьком у побаченні і прийнятті участі матері у вихованні доньок.
 
Незважаючи те, що діти тривалий час проживають з батьком та між ними існує тісний емоційний зв`язок, суди вважали, що найкращим інтересам малолітніх дітей, з огляду на їх вік є саме потреба в материнській турботі та догляді, повноцінному вихованні та розвитку, оскільки ОСОБА_2 працює пілотом та з урахуванням своїх професійних обов`язків часто буває відсутній удома, тому не має можливості достатньо часу приділяти вихованню дітей, натомість ОСОБА_1 працевлаштована, але має гнучкий графік роботи та може планувати свій робочий час та достатньо часу приділяти дітям.
 
Суди попередніх інстанцій взяли до уваги те, що постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 вересня 2019 року про забезпечення позову скасовано та ухвалено нове рішення. Зобов`язано ОСОБА_2 забезпечити явку дітей до Васильківського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Васильківської районної державної адміністрації Київської області кожного понеділка з 15 год                    00 хв. до 17 год 00 хв для проведення спільних зустрічей (побачень) із                             ОСОБА_1 без присутності ОСОБА_2 за участю фахівця Васильківського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді без присутності                будь-яких інших осіб, починаючи з дати ухвалення постанови і до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. Водночас відповідач не відповідав на телефонні дзвінки позивачки, не надавав можливості бачитися їй з доньками та брати участь у їх вихованні, не надавав можливості матері через мобільний відео зв`язок їх бачити.
 
Районний суд зазначив, що всі заперечення відповідача ґрунтуються виключно на ствердженні, що ОСОБА_1 має психічну хворобу, значному акцентуванні уваги саме на цьому, а не на інтересах дітей. Таке ставлення відповідача відображено                    у висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами судової психологічної експертизи від 06 квітня 2022 року          № СЕ-19-20/34078-ПС, відповідно до якого «за результатами проведеного психодіагностичного дослідження ОСОБА_2 було виявлено ознаки дій, спрямованих на відчуження дітей від матері, що проявляється в: постійному акцентуванні уваги на психічне захворювання ОСОБА_1 , (що не підтверджується за результатами проведеного аналізу наданих на дослідження матеріалів та не було виявлено ознак психічних патологій або захворювань під час психодіагностичного дослідження); бажання фіксування ставлення дітей до матері через психологів, яких у дітей було більше 10 (згідно зі слів ОСОБА_2 ); відсутності розуміння та ініціативи щодо необхідності та важливості спілкування дітей і матері, що відповідає їх інтересам («На питання чи бажає він, щоб діти бачились із матір`ю відповідає, що він не буде змушувати дітей бачитися із матір`ю»). За результатами бесіди із                ОСОБА_2 було виявлено, що обставинами і причинами виникнення сімейної ситуації ОСОБА_2 вважає психічне захворювання ОСОБА_1 та її образи на нього».
 
Суди не враховували висновок Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 25 листопада 2020 року про недоцільність визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 разом з матір`ю                            ОСОБА_1 , оскільки він не достатньо мотивований, обґрунтований документами, які є недійсними, а також не забезпечує дотримання найкращих інтересів дітей. Комісія під час розгляду питання про визначення місця проживання дітей не взяла до уваги ставлення обох батьків до виконання батьківських обов`язків, не надала висновків щодо особистої прихильності дітей до кожного                         з батьків, особистих якостей батьків, відносин, які існують між кожним з батьків                         і дітьми, чи є взаємопорозуміння між кожним з батьків і дитиною. Крім того, висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.
 
Суди зазначили, що визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 разом з матір`ю не може розцінюватися як їх розлучення з батьком, який має такі ж права як і мати, тому відповідач також може займатися вихованням та розвитком дітей.
 
Стягуючи із  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утриманні дітей, суд першої інстанції виходив із того, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тому вимоги про стягнення із  ОСОБА_1 аліментів вирішено з урахуванням приписів статей 181-183, 191 СК України.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки додаткових витрат на утримання дітей, районний суд першої виходив із того, що позивачкою не доведено, що такі додаткові витрати викликані особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України, а саме розвитком здібностей дітей, наявності хвороби, чи каліцтва тощо.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2024 року касаційну скаргу                    ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 22 травня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (касаційне          провадження № 61-8479св23).
 
Суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, виходив із того, що апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, не встановив можливої зміни обставин, на які посилався відповідач, зокрема, через тривалість часу, проведеного дітьми з батьком, тобто суд не оцінив стале постійне проживання дітей у середовищі на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ураховуючи тривалість проживання дітей з батьком.
 
Верховний Суд вказав, що апеляційний суд під час нового розгляду має встановити місце фактичного проживання дітей, чи створені умови постійного безпечного сталого середовища за місцем їх фактичного проживання, легітимність мети захисту прав і свобод безпосередньо дітей з урахуванням обставин, що встановлені в суді першої інстанції та тих обставин, які суд має встановити.
 
Короткий зміст оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4 та розподілу судових витрат скасовано і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції                            в частині позовних вимог ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю та стягнення аліментів підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог  ОСОБА_4 .
 
Апеляційний суд зазначив, що справа перебуває на розгляді в судах тривалий час, відтак визначити спільну опіку над дітьми суд позбавлений можливості, оскільки мати, приймаючи рішення виїзду з України у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації обрала країну для проживання Португалію, а не країну, де наразі живуть та навчаються її діти - Республіку Казахстан. Ураховуючи відстань між країнами перебування дітей та місцем проживання матері, апеляційний суд вважав, що постійні тривалі перельоти не будуть йти на користь дітям, їх здоров`ю, розвитку. Урахувавши якнайкращі інтереси дітей, обставини, що змінилися під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції вказав, що встановлення спільної опіки неможливо та вона не буде відповідати інтересам неповнолітніх дітей.
 
Розглядаючи повторно справу, суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України повернення дітей                             в Україну для визначення їх місця проживання з матір`ю у м. Києві та Київській області є недопустимим.
 
У судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційним судом у присутності психолога була заслухана думка малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які висловили бажання проживати із батьком, пояснили, що не бажають спілкуватися        з матір`ю, не сумують за нею, потреби в спілкуванні не відчувають, проживати                    з матір`ю ні в Україні, ні у Португалії не хочуть.
 
Також суд апеляційної інстанції вважав безпідставними вимоги позивачки про визначення місця проживання неповнолітніх дітей з нею в Португалії, оскільки суд позбавлений можливості пересвідчитися щодо належно створених умов для проживання малолітніх дітей, їх належного матеріального забезпечення, забезпечення їх належним медичним обслуговуванням.
 
Суд урахував положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року                            № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), норми Закону України «Про охорону дитинства», СК України, прецедентну судову практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та релевантну судову практику Верховного Суду у подібних справах.

 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1  - адвокат Вітер В. М., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду                                 від 05 листопада 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 вересня 2022 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У грудні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                  у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2024 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом                   Вітром В. М., мотивована тим, що суд першої інстанції, врахувавши інтереси дітей, , їхній психологічний стан, дійшов правильного висновку про визначення місця проживання малолітніх: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, оскільки це відповідає найкращим інтересам дітей.
 
Зазначає, що доньки потребують материнської турботи та любові, яка має позитивно впливати на їхній розвиток. При цьому доказів, які б свідчили про неможливість відновлення та підтримання належного емоційного контакту між матір`ю та дітьми або шкідливість таких контактів для дітей, матеріали справи не містять.
 
Вважає, що апеляційний суд проігнорував те, що батько ухилявся від виконання рішення про почергове проживання малолітніх дітей у кожного з батьків, з моменту насильного відібрання дітей від матері перешкоджає їхньому спілкуванню, чим позбавив дітей як належної опіки і виховання з боку матері, так і порушує їх право на прямі контакти, що суперечить найкращим інтересам дітей. Крім того, після вивезення дітей з території України у березні 2022 року мати змушена була розшукувати дітей у різних країнах, у тому числі, в Казахстані, де їй також не дали побачитися з доньками
 
Стверджує, що ОСОБА_2 не здатен забезпечити дітям сталі умови проживання, належний догляд за ними, оскільки у зв`язку із непередбачуваним графіком роботи вимушений часто залишати дітей під наглядом своєї матері, яка, будучи особою похилого віку, очевидно не здатна забезпечити дітям нормальний догляд.
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Вітер В. М. вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                                     у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 710/1678/18,                    від 16 березня 2023 року у справі № 520/13963/17, від 12 січня 2022 року у справі                № 663/724/19, від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 14 лютого               2019 року у справі № 377/128/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 26 квітня 2024 року у справі № 520/17217/13-ц, від 19 березня 2019 року у справі № 495/271/18, від 27 вересня 2023 року у справі № 295/15287/21, від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22, що передбачено пунктом 1 частини другої                  статті 389 ЦПК України.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 21 грудня 2012 року,                                         що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у місті Києві                      21 грудня 2012 року.
 
Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ,              ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, виданими повторно Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 23 листопада 2018 року.
 
До жовтня 2018 року вся родина проживала за адресою: АДРЕСА_2 .
 
У подальшому, після виникнення конфліктних ситуацій між подружжям ОСОБА_2 фактично проживав за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 проживала в будинку  АДРЕСА_2 ,                               а згодом - в будинку її батьків за адресою: АДРЕСА_3 .
 
16 листопада 2018 року подружжя прийняло рішення про почергове проживання дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,у кожного з батьків по 4 дні.
 
25 травня 2019 року ОСОБА_2 поїхав у відрядження та залишив дітей у своєї матері - ОСОБА_5 .  ОСОБА_1 приїхала, щоб згідно з графіком забрати дітей, але дітей їй не віддали.
 
03 червня 2019 року ОСОБА_1 поїхала до дитячого садочка в смт Глеваха Київської області, який відвідували діти, коли були у батька, та забрала їх з садочка.
 
10 червня 2019 року під час перебування дітей разом із хрещеною мамою на пляжі у Бортничах ОСОБА_2 насильно відібрав дітей та з цього часу не надає можливості  ОСОБА_1 бачитися та спілкуватися з ними.
 
18 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації із заявою про визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з матір`ю. Згідно                                    з додатком від 22 липня 2019 року до вказаної заяви ОСОБА_1 просила визначити рівний час перебування дітей у батьків, почергове проживання по тижню у кожного з батьків.
 
Відповідно до заяви ОСОБА_1 до Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської районної державної адміністрації від 08 липня 2019 року ОСОБА_2 з 10 червня 2019 року до дати написання заяви не дає жодної можливості їй бачитися з дітьми.
 
Згідно із заявою ОСОБА_1 до Васильківського відділу поліції Головного управління національної поліції в Київській області від 28 травня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою                      статті 146 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 25 травня 2019 року після прибуття ОСОБА_1 щоб забрати дітей, ОСОБА_2 , мати чоловіка, почала сварку та всіляко перешкоджала дітям залишити квартиру. Під час сварки                          ОСОБА_2 у присутності дітей почала наносити удари руками і ногами виштовхувала ОСОБА_1 з квартири.
 
15 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Васильківського відділу поліції Головного управління національної поліції в Київській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України.
 
У провадженні слідчого відділу перебуває кримінальне провадження                                                 № 12019110140001457, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16 жовтня 2020 року, за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 121 КК України щодо нанесення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень ОСОБА_2 та його батьками.
 
Згідно з листом Дарницького управління поліції Головного управління національної поліції у м. Києві Національної поліції України на адресу ОСОБА_1 , довідкою                       від 14 червня 2019 року під час відпрацювання заяви працівники поліції здійснили телефонний дзвінок до ОСОБА_2 , який повідомив, що приїхав та забрав своїх дітей, оскільки ОСОБА_1 перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми, а також додав, що діти дійсно знаходяться з ним, їх життю та здоров`ю загроз немає.               ОСОБА_2 зазначив, що до Дарницького управління поліції для надання пояснень прибувати категорично відмовляється, оскільки не вважає за необхідне.
 
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 22 липня 2019 року: «кожен день телефонувала, писала ОСОБА_10 з проханням дати їй побачити дітей, але він завжди відмовляє, мотивуючи тим, що діти нібито «не хочуть» ні бачити, ні розмовляти зі мною». Я багато разів приїжджала у Глеваху , і сама, і в супроводі знайомих просила побачити та поспілкуватися з дітьми, але завжди отримувала відмову в тому, щоб забрати ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до свого місця проживання та навіть у доступі на територію будинку матері ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ».
 
Згідно з розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації Київської області від 08 серпня 2019 року № 176 «Про встановлення участі батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітніми:                    ОСОБА_3 та ОСОБА_4 » визначено рівну участь батька ОСОБА_2 та матері ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з малолітніми ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , встановлено рівнозначний графік перебування дітей за місцем проживання кожного з батьків, за попередньою усною домовленістю з урахуванням режиму дня та часу відвідування дошкільних навчальних закладів.
 
Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї від 21 серпня 2019 року ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Будинок складається з трьох кімнат, вітальні, кухні - студії, двох санвузлів. На подвір`ї дитячий майданчик. Дитяча кімната облаштована меблями: два ліжка, іграшки, є одяг відповідно до сезонів та віку. Основними ознаками складних життєвих обставин та чинниками, що їх спричиняють, є конфліктна ситуація із чоловіком, яка призвела до викрадення дітей від матері. Діти відсутні протягом двох місяців. У особи ознак психологічної травми немає. Емоційний стан стабільний, урівноважений.
 
Згідно з довідкою від 21 червня 2019 року з 23 березня 2019 року до 06 червня                2019 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відвідували школу танців «Оpen Art Studio»  за адресою: вул. Драгоманова, 29, м. Київ. На заняття дітей приводила мама ОСОБА_1 .
 
Відповідно до довідки від 05 червня 2019 року діти з 03 січня 2019 року до сьогодні відвідували приватний дитячий садок. У непримусовій розмові ОСОБА_6 неодноразово відгукувалася з відчуттям гордості про свою маму як про кращу подругу. Зі слів ОСОБА_18 , більшу частину свого часу вона проводить з мамою та молодшою сестрою.
 
ОСОБА_1 надала медичні документи щодо її участі в оздоровчо-лікувальних заходах щодо дітей, зокрема: карту історії розвитку дитини № ДЗ-13-580, амбулаторного огляду педіатра від 07 грудня 2018 року, грамоту від 08 грудня             2018 року, протокол від 23 жовтня 2013 року, результати дослідження № 110027324, довідку від 02 липня 2019 року, талон отримання результатів № 110027324, карту історії розвитку дитини № ДЗ-15-581, медичну карту від 09 лютого 2016 року, декларацію від 08 січня 2019 року про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу для ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .
 
Згідно з дипломом «Основи менеджента для лидеров», сертифікатом від 19 квітня 2007 року № ВЕ07054, сертифікатом від 22 квітня 2008 року № ACU11839, сертифікатом «Управление проектами 23-24 ноября 2010 г.», сертифікатом                           від 19 квітня 2007 року № ПУ07053, «Certificate oftraining» від вересня 2012 року, дипломом «Дизайнер інтер`єру-професіонал» від 04 липня 2019 року, свідоцтвом « Ландшафтний дизайн інтенсив » від 09 липня 2019 року, ОСОБА_1 проходила курси підвищення кваліфікації.
 
Відповідно до довідки Міністерства внутрішніх справ, серія ААА № 0675574 станом на 31 травня 2019 року ОСОБА_1 на території України до кримінальної відповідальності не притягувалась, не знятої чи не погашеної судимості не має                          та в розшуку не перебуває.
 
Згідно із сертифікатом від 31 травня 2019 року про проходження ОСОБА_1 профілактичного наркологічного огляду підстави для призначення опікунства не виявлені.
 
Відповідно до довідки Департаменту охорони здоров`я Київської міської державної адміністрації Київська міська наркологічна клінічна лікарня «Соціотерапія»                           від 29 травня 2019 року № 416064 ОСОБА_1 під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.
 
Згідно з випискою із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_1 , виданої ТОВ «Медлюкс+» 30 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 з 22 до 30 жовтня 2018 року перебувала в центрі відновної медицини. Заключний діагноз - гострий шизофреноподібний психотичний розлад F23.2.
 
Відповідно до висновку від 08 серпня 2019 року, наданого за результатами проведеної Клініко-експертної оцінки якості наданої медичної допомоги                   ОСОБА_1 в умовах ТОВ «Медлюкс+», встановлений ОСОБА_1 діагноз не має клінічного обґрунтування відповідно до встановлених критеріїв чинного в Україні МКХ 10 перегляду. Опис симптомів захворювання, опис динамічного спостереження за пацієнткою під час стаціонарного лікування та проведенні під час лікування обстеження не дозволяють впевнено припустити наявність встановленого   ОСОБА_1 діагнозу «гострий шизофреноподібний розлад».
 
Згідно з протоколом від 22 серпня 2019 року № 1 засідання медичної ради МЦ                    ТОВ «Медлюкс+» вирішено виключити з медичної карти стаціонарного хворого № 5 МЦ ТОВ «Медлюкс+» від 02 жовтня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 діагноз «гострий шизофреноподібний розлад», оскільки цей діагноз не має клінічного обґрунтування та підтвердження відповідно до встановлених критеріїв чинного в Україні МКХ 10 перегляду та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 05 лютого 2007 року № 59 «Про затвердження клінічних протоколів надання медичної допомоги за спеціальністю «Психіатрія».
 
Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 серпня 2019 року № 12019110140001181 23 серпня 2019 року до чергової частини Васильківського відділення поліції надійшла заява від ОСОБА_1 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 незаконно поширює конфіденційну інформацію щодо неї, а саме розміщує її в мережі Інтернет.
 
Відповідно до медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів від 31 травня 2019 року серії 2ААМ № 224956                    у ОСОБА_1 ознак психічних захворювань не виявлено.
 
Згідно з консультативним висновком від 30 травня 2019 року № 137, виданим лікарем-психіатром Київського міського психоневрологічного диспансеру № 3, ОСОБА_1 пройшла медичний огляд лікарем-психіатром. Психічних розладів на момент огляду не виявлено.
 
Відповідно до висновку експертного дослідження від 12 вересня 2019 року № 116, проведеного фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи Державної установи «Центр психічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю Міністерства охорони здоров`я України» Ктітарєва О. М . ОСОБА_1 на будь-який психічний розлад, який позбавляв, обмежував її здатність повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, не страждає. В період з 22 жовтня                        2019 року до 30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перенесла тимчасовий психічний розлад у формі реактивного психозу (F23.9 за МКХ-10).
 
Згідно з довідкою Державної фіскальної служби загальна сума доходу                              фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за перше півріччя 2019 року становить 120 436 грн. Податковими деклараціями платника за звітний податковий період 2019 рік від 11 лютого 2020 року підтверджується, що загальний обсяг доходу становить 303 659 грн, за звітний податковий період з І кварталу 2020 року до                          ІІІ кварталу 2020 року - 173 387 грн.
 
У матеріалах справи є фотознімки ОСОБА_1 з дітьми.
 
На час вирішення справи в суді першої інстанції малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали разом із батьком, ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами.
 
На час перегляду справи в суді апеляційної інстанції діти проживають разом із батьком у Республіці Казахстан. Матір дітей проживає у Португалії.
 
ОСОБА_2 працює в Публічному акціонерному товаристві «Авіакомпанія «Міжнародні Авіалінії України» (далі - ПАТ «МАУ») на посаді командира повітряного судна льотного комплексу.
 
На виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 29 жовтня 2020 року надано інформацію щодо графіку роботи ОСОБА_2 за період з 01 січня 2019 року                          до 01 листопада 2020 року, а саме табель з обліком льотного, робочого часу та часу відпочинку льотного складу, з Державної прикордонної служби України інформацію про перетин ОСОБА_2 державного контролю.
 
У матеріалах справи є фотознімки ОСОБА_2 з дітьми.
 
Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї від 05 вересня 2019 року ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Місце роботи - пілот ПАТ «МАУ». Разом із ОСОБА_2 проживають ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_7 (донька), ОСОБА_5 (бабуся), ОСОБА_20 (дідусь). Основними ознаками та чинниками, що спричиняють складні життєві обставини                   є те, що діти уникають розмов про маму у зв`язку з відсутністю конструктивної взаємодії між батьками. Зі слів батька діти проходять терапію у психолога. Стан батька не перешкоджає задоволенню потреб дітей, батьківський потенціал належний.
 
Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї від 11 липня 2019 року ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ОСОБА_2 проживають: ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_7 (донька),                       ОСОБА_5 (бабуся), ОСОБА_20 (дідусь). Основними ознаками та чинниками, що спричиняють складні життєві обставини, є проблеми та обставини, що певною мірою порушують нормальну життєдіяльність дітей. Під час складання оцінки потреб сім`ї діти маму не згадували, уникали розмови про маму.
 
Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї від 22 жовтня 2019 року ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Разом із ОСОБА_2 проживають: ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_7 (донька),                   ОСОБА_5 (бабуся), ОСОБА_20 (дідусь). Основними ознаками та чинниками, що спричиняють складні життєві обставини, є процес розірвання шлюбу, неузгоджена опіка над дітьми між батьками.
 
Розпорядженням Васильківської районної державної адміністрації від 25 березня 2019 року № 75 «Про надання згоди на проведення психіатричного огляду малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди матері ОСОБА_1 » надано згоду на проведення психіатричного огляду малолітньої ОСОБА_8 .
 
Відповідно до висновків психолога Васильківського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Мартинюка І. С. щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , проведеного за місцем проживання ОСОБА_2 з метою перевірки заяви                ОСОБА_2 від 18 жовтня 2019 року щодо вчинення психологічного насилля матір`ю ОСОБА_1 щодо дітей, вчиненого 16 жовтня 2019 року, рекомендовано врегулювати стабільний режим активності та відпочинку, уникати не лише ситуацій, які можуть викликати негативні переживання, а і ситуацій з великим позитивним емоційним навантаженням, утриматись від спілкування з матір`ю до повної стабілізації психоемоційного стану. Проводити психокорекційну роботу                                         з психологом, продовжувати спостереження неврологом відповідно до рекомендацій лікаря.
 
Згідно з висновком експертів Товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України» за результатами проведення комісійної судової психологічної експертизи від 08 листопада 2019 року № 441/11/2019, проведеної за заявою ОСОБА_2 , індивідуально-психологічні особливості матері, ОСОБА_1 , потенційно можуть мати негативний вплив на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . На цей час поведінка матері має негативний вплив на психологічне здоров`я дітей. Особливості виховної поведінки ОСОБА_1 не були досліджені через неявку матері дітей на обстеження. Індивідуально-психологічні особливості батька, ОСОБА_2 , особливості його виховної поведінки позитивно впливають на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дітей. Умови проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з батьком є більш сприятливими для їх комфортного та здорового психологічного розвитку. Умови виховання дітей                              є позитивними для психологічного здоров`я, відповідають необхідним психологічним умовам для дітей їх віку. Умови виховання дітей матір`ю містять потенціал впливу на психічне здоров`я дітей, можуть негативно вплинути на їх психологічний розвиток. На цей час поведінка матері має негативний вплив на психологічне здоров`я дітей.
 
Відповідно до довідки від 05 листопада 2019 року, виданої директором «Сучасної музичної академії MELODI» Мельниченко Т. Р. , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відвідують заняття з вокалу та фортепіано. Заняття відбуваються двічі на тиждень. Діти постійно приходять на заняття у супроводі батька ОСОБА_2 , іноді дітей супроводжує бабуся ОСОБА_5 . Батько уважно ставиться до навчання дітей, підтримує їх, заохочує.
 
Згідно з довідкою, виданою директором Києво - Святошинського районного центру творчої молодості «Оберіг» Київської області Скакодуб Н. І. , з вересня 2019 року діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щотижня (двічі на тиждень) відвідують народну студію бального танцю «Ритми» Києво - Святошинського районного центру творчої молодості «Оберіг» Київської області. На заняття дітей постійно супроводжує та забирає їх батько ОСОБА_2 , іноді бабуся ОСОБА_5 . Батько практично після кожного заняття спілкується з викладачем, цікавиться успіхами своїх дочок.
 
Відповідно до висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами судової психологічної експертизи                від 06 квітня 2022 року № СЕ-19-20/34078-ПС особливості ставлення дитини ОСОБА_8 до батька ОСОБА_2 характеризуються позитивним вербальним ставленням та емоційним відторгненням на емоційному рівнях, дитина оцінює його позитивні якості, відмічає його турботу про неї, при цьому наявна безпечна прив`язаність до батька. Особливості ставлення ОСОБА_8 до матері                     ОСОБА_1 характеризуються амбівалентним ставленням - нейтральне або відсутнє оцінювання матері на вербальному рівні, та емоційно позитивне ставлення, при цьому наявна порушена прив`язаність, що спричинена діями батька у відчуженні дитини до матері. Особливості ставлення ОСОБА_9 до батька ОСОБА_2 характеризуються вербальним ставленням та емоційним відторгненням, дитина оцінює його позитивні якості, наявна безпечна прив`язаність до батька. Особливості ставлення дитини до матері ОСОБА_1 характеризуються амбівалентним ставленням - оцінює її позитивні якості, виявляє небажання її бачити через страх, що батька заберуть у в`язницю та наявність емоційного відторгнення, при цьому порушена прив`язаність, що спричинена діями батька у відчуженні дитини від матері.
Під час дослідження було виявлено ознаки відчуження ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від матері, що проявляється у діях та поведінці батька ОСОБА_2 . Умови виховання батька ОСОБА_2 щодо відчуження дітей від матері негативно впливають на дітей, що може призвести до неможливості повернення контакту із матір`ю, якщо відчуження буде продовжуватися. На момент дослідження матері ОСОБА_1 не виявлено ознак, які б могли негативно вплинути на дітей.                                    З урахуванням вікових та індивідуально-психологічних особливостей дітей встановлено залежність їхньої оцінки сімейної ситуації від дій та поведінки батька ОСОБА_2 . За результатами дослідження було виявлено, що для забезпечення інтересів та благополуччя дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є важливим, зокрема: припинення дій батька ОСОБА_2 щодо відчуження дітей від матері                             ОСОБА_1 ; повернення до постійного контакту дітей з матір`ю із попередньою психологічною підготовкою матері та дітей, за сприянням батька та за участю психолога; припинення постійних проведень психологічних досліджень із дітьми                   у різних психологів, без крайньої необхідності. Рекомендується звернення до сімейного психолога із фокусуванням на відновлення контакту дітей із матір`ю внаслідок відчуження батьком.
 
Свідок ОСОБА_24 є подругою ОСОБА_1 , пояснила в суді першої інстанції, що знайома з сім`єю ОСОБА_25 протягом 8 років. ОСОБА_26 - хороша мати, діти спокійні та щасливі. Жодного разу не бачила, щоб ОСОБА_26 погано виконувала батьківські обов`язки. Пояснила, що вони дружили, поки в сім`ї не виник конфлікт. Була свідком того, як ОСОБА_27 перестав давати дітей ОСОБА_26 . Повідомила, що часто бувала в будинку ОСОБА_25 . Обидва батьки займалися дітьми, але так як ОСОБА_27 працює пілотом, більшу частину часу з дітьми проводила ОСОБА_26 .
 
Свідок ОСОБА_28 є подругою ОСОБА_1 та хрещеною мамою ОСОБА_29 . Повідомила в суді першої інстанції, що познайомилася з ОСОБА_14 в 2010 році, пізніше з ОСОБА_26 . Спочатку у них були гарні сімейні відносини, народилася ОСОБА_30 , потім ОСОБА_31 . ОСОБА_27 - пілот, тому дітьми займалася ОСОБА_26 , все було добре. ОСОБА_27 добре ставився до дітей, проводив з ними час, але у 2018 році між подружжям почалися конфлікти. На дні народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вони побачили, що він веде себе не зовсім адекватно, агресивно. Він почав негативно до неї ставитися. Сторони намагалися порозумітися, ОСОБА_26 ходила до психолога, деякий час було все добре, але восени свідок дізналася, що вони розлучаються. Після їх розлучення діти були почергово у ОСОБА_26 та ОСОБА_14 приблизно до літа 2019 року, потім раптово ОСОБА_27 припинив давати дітей ОСОБА_26 . Вони багато разів приїжджали до батьків ОСОБА_14                               в смт Глеваху Київської області, привозили подарунки дітям, але жодного разу ні ОСОБА_27 , ні його батьки дітей не віддали.
 
Свідок ОСОБА_32 (мати ОСОБА_1 ) в суді першої інстанції повідомила, що                        з 10 червня 2019 року діти повністю ізольовані від матері. ОСОБА_26 - самостійна, відповідальна, досвідчена людина, максимум уваги приділяла дітям, виховувала дітей, водила на розвиваючи заняття, балетну студію. ОСОБА_27 у вільний від роботи час також займався дітьми, після поїздок дарував їм подарунки, звичайно любить своїх дітей, але налаштовує їх проти мами, не надає жодної інформації щодо них.
 
Свідок ОСОБА_33 (батько ОСОБА_1 ) в суді першої інстанції пояснив, що ОСОБА_26 - цілеспрямована особа, хоче, щоб діти були розвиненими. Батько - досить комунікабельна особа, але підпадає під вплив інших осіб. У сім`ї було все добре, спочатку дітьми займалася ОСОБА_26 , а ОСОБА_27 працював пілотом. Все було непогано, але свекруха почала втручатися в сімейне життя і на цьому ґрунті виникали сварки, які виникали все частіше. ОСОБА_27 почав бути агресивним. Одного разу діти захворіли, а ОСОБА_27 знаходився у барі і не допомагав донці з лікуванням дівчат. На фоні цих подій ОСОБА_26 потрапила до лікарні, спочатку ОСОБА_27 допомагав, але потім став говорити про розлучення, що він забере дітей. Знайшли компроміс - почергове перебування дітей у кожного з батьків, але одного дня ОСОБА_27 дітей не віддав та не дає до сьогодні. Наявність ухвали про забезпечення позову не вирішила конфліктної ситуації.
 
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції 01 жовтня 2024 року в режимі відеоконференції, в присутності педагога-психолога була вислухана думка неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної окремо, які пояснили,                       що в Казахстані вони живуть сім`єю з батьком та новою мамою, у них є своя окрема кімната, вони ходять до школи, у них є друзі в Казахстані, повертатися в Україну до мами чи їхати жити в Португалію до мами вони не хочуть.

2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                   статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою              статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом                   Вітром В. М., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                   з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                     і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині ухвалено                                 з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право                           у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити                     у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частинами першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство                              і батьківство охороняються державою.
 
Згідно із частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя                        у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
 
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
 
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що                              держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно                            і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
 
Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
 
Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
 
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (частина перша статті 160 СК України).
 
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
 
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
 
Національне законодавство не дає загальне визначення, що таке найкращі інтереси дитини. А тому відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                                                     і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
 
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року                  (заява № 31111/04) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
 
Тлумачення наведених норм права, прецедентної практики Європейського суду                    з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини                       є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого                     з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
 
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
 
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
 
Такий висновок є сталим у практиці Верховного Суду (див. зокрема:                           постанову Великою Палатою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі                    № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та постанови Верховного Суду:                         від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18),                  від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 13 листопада 2020 року у справі                                      № 760/6835/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 23 вересня            2021 року у справі  № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21), від 01 березня            2023 року у справі № 643/16285/20 (провадження № 61-530св23).
 
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
 
Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні,          а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
 
У частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 (мати) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (батька) про визначення місця проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та стягнення аліментів на їх утримання.
 
Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову    ОСОБА_1 в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дітей з матір`ю та відібрання дітей, суд апеляційної інстанції, урахувавши тривалість розгляду справи судами, якнайкращі інтереси дітей, які виявили бажання проживати з батьком, та обставини, що змінилися під час розгляду справи, дійшов висновку про недопустимість повернення дітей в Україну для визначення їх місця проживання з матір`ю та неможливість визначення місця проживання неповнолітніх дітей із ОСОБА_1 в Португалії, оскільки позбавлений можливості пересвідчитися щодо належно створених умов для проживання малолітніх дітей, їх належного матеріального забезпечення, забезпечення їх належним медичним обслуговуванням.
 
Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої                         статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси,                             чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі                       № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України                       27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
 
Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
 
Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.
 
Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.
 
Отже, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша                                       статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи                             у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дітей з матір`ю та відібрання дітей, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, установивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою належними та допустимими доказами не доведено, щоякнайкращим інтересам дітей: ОСОБА_3 ,                                 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , буде відповідати встановлення місця проживання разом з матір`ю ОСОБА_1 .
 
Апеляційний суд правильно зазначив, що з моменту отримання висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за результатами судової психологічної експертизи від 06 квітня 2022 року                                       № СЕ-19-20/34078-ПС до дати ухвалення рішення судом апеляційної інстанції минуло більше двох років, що є тривалим терміном, протягом якого були суттєво змінені обставини проживання та виховання малолітніх дітей, набуті інші сталі соціальні зв`язки та сформоване стабільне середовище виховання та проживання малолітніх дітей.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що неповнолітні діти проживають більше року із батьком ОСОБА_2 в Республіці Казахстан, що визнається сторонами.
 
При цьому, при новому розгляді справи апеляційним судом, на виконання вимог частини першої статті 417 ЦПК України, були враховані вказівки, наведені                                   у постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у цій справі, та досліджені вказані судом касаційної інстанції обставини.
 
У судовому засіданні Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року в режимі відеоконференції в присутності педагога-психолога була вислухана думка неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної окремо, які пояснили,                       що в Казахстані вони живуть сім`єю з батьком та новою мамою, у них є своя окрема кімната, вони ходять до школи, у них є друзі в Казахстані, повертатися в Україну до мами чи їхати жити в Португалію до мами вони не хочуть.
 
Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції (див.: постанову Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 465/6496/19 (провадження                    № 61-16408св23)).
 
Апеляційний суд, взявши до уваги обставин справи, приділивши належну увагу поглядам та думці неповнолітніх дітей, дійшов правильного висновку про те, що якнайкращим інтересам дітей, які більше року проживають з батьком у Республіці Казахстан, навчаються в школі, мають окреме житло та свою кімнату у квартирі, мають друзів, надійне середовища перебування (країна, в якій не проводяться воєнні дії), буде залишити проживати дітей із батьком ОСОБА_2 .
 
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 753/17344/19 вказано, що з урахуванням введення воєнного стану в Україні, безпековою ситуацією, суди повинні оцінити не лише умови, які існували за місцем постійного проживання дітей в Україні, але і умови їх середовища за місцем тимчасового, але тривалого перебування, яке може сформувати стале середовище у малолітніх дітей з огляду на те, що перспективи повернення їх до постійного місця проживання                        в Україні на сьогодні неможливо визначити чи прогнозувати.
 
Верховний Суд вважає, що врахування думки дитини, якщо вона відповідно до віку здатна формулювати власні погляди, є значущим для вирішення справи, що стосується життя дитини.
 
На час розгляду справи судом апеляційної інстанції діти перебували у віці, що дозволяє сформулювати власні погляди, отже, їхня думка мала бути врахована.
 
За таких обставин, виходячи з інтересів самих дітей, ураховуючи, у тому числі, їхні сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан дітей, зокрема, прихильність до батька, тривале проживання з ним, а також дотримуючись балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в її інтересах, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про доцільність подальшого проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ,                             ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини та буде спрямоване на забезпечення гармонійного розвитку малолітніх дітей у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, не призведе до зміни їхнього усталеного способу життя і не завдасть психологічної травми у зв`язку з відсутністю необхідності зміни їхнього місця проживання.
 
Посилання касаційної скарги на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 червня                 2022 року у справі № 710/1678/18, від 16 березня 2023 року у справі № 520/13963/17, від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19, від 04 квітня 2018 року у справі                          № 344/16653/16-ц, від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 26 квітня 2024 року у справі                                                 № 520/17217/13-ц, від 19 березня 2019 року у справі № 495/271/18, від 27 вересня 2023 року у справі № 295/15287/21, від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Доводи заявника зводяться до необхідності переоцінки доказів та вимог про встановлення інших обставин справи, що виходить за межі повноважень Верховного Суду та відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                       № 14-446цс18)).
 
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази                          і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне                                     й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено                       з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку                     з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Вітром В`ячеславом Миколайовичем, залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,              є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді: | І. Ю. Гулейков     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець