ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2025 р.                     Справа№ 910/7049/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Сітайло Л.Г.
суддів:            Шапрана  В.В. 
          Буравльова  С.І. 

секретар судового засідання - Ярітенко О.В.
представники учасників справи:
від позивача: не з`явився
від відповідача: Джулай А.А.
від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво Моя книжкова полиця"
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 (повний текст складено 22.11.2024)
у справі №910/7049/24 (суддя Чинчин О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво Моя книжкова полиця"
до Національного центру "Мала Академія наук України"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 
про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн

ВСТАНОВИВ:

 Короткий зміст позовних вимог та рух справи в суді першої інстанції
Товариство з обмеженою відповідальністю "Видавництво Моя книжкова полиця" (далі - ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного центру "Мала Академія наук України" (далі - НЦ "Мала Академія наук України") про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" посилається на наявність підстав для зобов`язання відповідача спростувати недостовірну інформацію, а саме: недостовірна інформація, в дописі щодо "неприйнятних способів взаємодії в професійному середовищі" має бути спростована в такий же спосіб, у який вона була поширена - шляхом розміщення допису на сторінці ОСОБА_1 на вебсайті соціальної мережі Facebook, а також стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.
В процесі розгляду справи, судом першої інстанції залучено до участі у справі в якості третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/7049/24 у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку відсутній склад юридичного правопорушення щодо поширення недостовірної інформації, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про визнання недостовірною інформацію та її спростування, оскільки така інформація не порушує особисте немайнове право позивача, а тому вимоги ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" в частині спростування недостовірної інформації не підлягають задоволенню. Крім того, на переконання місцевого господарського суду, позивач не обґрунтував, в чому саме полягає порушення (приниження) його ділової репутації, а отже не довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є обов`язковою умовою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача в частині стягнення з НЦ "Мала Академія наук України" моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/7049/24 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, ухваленим з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права та з порушенням принципу верховенства права. Під час ухвалення рішення місцевим господарським судом допущено не з`ясування обставин, що мають значення для справи. У рішенні має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції встановленим обставинам справи. Судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На думку скаржника, при ухваленні вказаного рішення, суд першої інстанції допустив грубе порушення вимог статей 2, 73, 74, 236, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Проігнорував принципи змагальності сторін та обов`язку доведення правдивості розповсюдженої інформації відповідачем, а також переклав на позивача обов`язок доведення правдивості розповсюдженої інформації відповідачем, фактично взявши на себе ініціативу щодо пошуку аргументів, які не були висловлені відповідачем, для відмови у задоволенні позову, що є недопустимим, та свідчить про необ`єктивне та упереджене ставлення до позивача.
Так, позивач вважає, що суд першої інстанції, при обґрунтуванні відмови від задоволення позовних вимог позивача, звернув увагу на те, що ОСОБА_1 є завідувачем сектору лабораторії дитячого читання, не звернувши увагу на доводи та докази, які наводились позивачем.
Також, скаржник зазначає, що місцевий господарський суд, при розгляді та ухваленні рішення про відмову від задоволення позовних вимог, проігнорував принцип змагальності сторін. Зокрема, проігноровані всі докази, які вказували на те, що НЦ "Мала Академія наук України" є конкурентом ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця".
Крім того, апелянт вказує, що місцевим господарським судом не досліджено значну кількість доказів, що надавались позивачем,

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.12.2024 апеляційну скаргу ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" у справі №910/7049/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Коротун О.М., Кравчук Г.А.
Суддя Сітайло Л.Г. перебувала у відпустці з 25.12.2024 до 03.01.2025.
Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2025, у зв`язку з перебування суддів Кравчука Г.А. та Коротун О.М., які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустках, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.01.2025 апеляційну скаргу у справі №910/7049/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л. Г., судді: Шапран В.В., Буравльов С.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/7049/24. Розгляд апеляційної скарги призначено на 05.02.2025. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7049/24. Учасникам справи встановлено строк на подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень до 23.01.2025.
20.01.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/7049/24.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2025 розгляд апеляційної скарги ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/7049/24 відкладено до 24.02.2025.
Судове засідання призначене на 24.02.2025 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Сітайло Л.Г. у відпустці з 24.02.2025 до 03.03.2025.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2025 розгляд апеляційної скарги ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/7049/24 призначено на 17.03.2025.

Заяви та клопотання учасників справи з процесуальних питань, результати їх вирішення
24.02.2025, через систему "Електронний суд", позивачем подано клопотання про розгляд справи без участі його представника.
Враховуючи положення частини 12 статті 270 ГПК України, відповідно до якого неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з огляду на те, що явка в судове засідання сторін або інших учасників справи обов`язковою не визнавалась, зважаючи на викладення сторонами своїх доводів і вимог у письмових заявах по суті, а також враховуючи обмежений статтею 273 ГПК України строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, за наявними у справі матеріалами.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання
У судове засідання 17.03.2025 з`явився представник відповідача.
Третя особа свого представника в судове засідання не направила, про причини неявки суд не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому чинним законодавством порядку.
Згідно з частинами 3, 8 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.
Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.
Таким чином, третя особа повідомлена судом апеляційної інстанції про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом. При цьому, явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №910/7049/24 розглядається за її відсутності.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/7049/24 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
28.09.2023 ОСОБА_1 опублікувала допис на сторінці соціальної мережі Facebook наступного змісту: "Колеги теперішні й майбутні, відпишіться й забудьте про мене та мої проєкти в дитліті, будь ласка, якщо працюєте чи плануєте працювати з видавництвом МКП (Моя книжкова полиця). Якщо ви не аматор, який нічого не знає про те, що відбувається в галузі, то ваша симпатія до очільниці в-ва автоматично означає для мене вашу підтримку неприйнятних способів взаємодії в професійному середовищі. Хочу бути у своїй чистенькій бульбашці, де солідарність із тими, кого поважаєш і цінуєш само-собою зрозуміла. Розпорошувати свою увагу на токсичне зараз нема ні сил ні часу, хай якось без мене.
Звертаючись до суду з даним позовом ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" зазначає, що ОСОБА_1 є посадовою особою (головним редактором видавництва дитячої пізнавальної літератури "Мала академія", керівник лабораторії дитячого читання) НЦ "Мала Академія наук України". Вважає, що зазначений вище допис посадової особи НЦ "Мала академія наук України" ОСОБА_1 містить порушення передбачених чинним законодавством прав позивача на недоторканість ділової репутації, яке полягає в наступному: 
- є дискредитуючим, зокрема в частині "ваша симпатія до очільниці в-ва автоматично означає для мене вашу підтримку неприйнятних способів взаємодії в професійному середовищі" та в частині "якщо ви не аматор, який нічого не знає про те, що відбувається в галузі, то ваша симпатія до очільниці в-ва автоматично означає для мене вашу підтримку неприйнятних способів взаємодії в професійному середовищі. Хочу бути у своїй чистенькій бульбашці, де солідарність із тими, кого поважаєш і цінуєш само-собою зрозуміла.";
- є таким, що схиляє до бойкоту позивача, зокрема в частині "Колеги теперішні й майбутні, відпишіться й забудьте про мене та мої проєкти в дитліті, будь ласка, якщо працюєте чи плануєте працювати з видавництвом МКП (Моя книжкова полиця)"; 
- є таким, що поширює інформацію, що вводить в оману, а саме містить неповні, неточні або неправдиві дані про позивача. Зокрема в частині "якщо ви не аматор, який нічого не знає про те, що відбувається в галузі, то ваша симпатія до очільниці в-ва автоматично означає для мене вашу підтримку неприйнятних способів взаємодії в професійному середовищі". 
За таких підстав, просить суд зобов`язати НЦ "МАЛА Академія наук України" спростувати недостовірну інформацію, а саме: недостовірна інформація, поширена відповідачем в дописі, а саме щодо "неприйнятних способів взаємодії в професійному середовищі" має бути спростована в такий же спосіб, у який вона була поширена, а саме шляхом розміщення допису на сторінці ОСОБА_1 на вебсайті соціальної мережі Facebook. Стягнути з НЦ "МАЛА Академія наук України" у розмірі 200 000,00 грн як відшкодування моральної шкоди.
Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначив, що ОСОБА_1 не є посадовою особою відповідача, а відповідачами у даній справі мають бути автор інформаційного матеріалу та власник вебсайта. Крім того, позивачем не доведено підстав для стягнення моральної шкоди.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи
Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Згідно з частиною 1 статті 200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
Статтею 1 Закону України "Про інформацію" визначено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - це матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
За приписами частини 1 статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина 1 статті 277 ЦК України).
Статтею 91 ЦК України встановлено, що право на спростування недостовірної інформації, передбачене статтею 277 ЦК України, належить не лише фізичним, але й юридичним особам у передбачених законом випадках, у тому числі як спосіб судового захисту проти поширення інформації, що шкодить діловій репутації господарюючого суб`єкта (підприємця).
Таким чином, юридична особа, так само як і фізична особа, має право на спростування недостовірної інформації, відповідно до частини 1 статті 277 ЦК України, та право на недоторканість ділової репутації, відповідно до частини 1 статті 299 ЦК України.
Відповідно до частини 6 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 28.09.2023 ОСОБА_1 опублікувала допис на сторінці соціальної мережі Facebook наступного змісту: "Колеги теперішні й майбутні, відпишіться й забудьте про мене та мої проєкти в дитліті, будь ласка, якщо працюєте чи плануєте працювати з видавництвом МКП (Моя книжкова полиця). Якщо ви не аматор, який нічого не знає про те, що відбувається в галузі, то ваша симпатія до очільниці в-ва автоматично означає для мене вашу підтримку неприйнятних способів взаємодії в професійному середовищі. Хочу бути у своїй чистенькій бульбашці, де солідарність із тими, кого поважаєш і цінуєш само-собою зрозуміла. Розпорошувати свою увагу на токсичне зараз нема ні сил ні часу, хай якось без мене (а.с.13).
Для всебічного та об`єктивного з`ясування всіх фактичних обставин справи необхідним є дослідження і встановлення, перш за все, факту поширення відповідачем неправдивих відомостей стосовно позивача.
Згідно з частинами 1, 2 статті 22 Закону України "Про інформацію" масова інформація - це інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про електронні комунікації" мережа Інтернет (Інтернет) - це глобальна електронна комунікаційна мережа, що призначена для передачі даних та складається з фізично та логічно взаємоз`єднаних окремих електронних комунікаційних мереж, взаємодія яких базується на використанні єдиного адресного простору та на використанні інтернет-протоколів, визначених міжнародними стандартами.
З огляду на викладене інформація, яка поширюється через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. При цьому інтернет-видання (вебсайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, є засобом масової інформації.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №927/791/18.
За змістом статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються, відповідно до глави 3 ЦК.
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.
При вирішенні спору про визнання недостовірною та спростування інформації підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору має бути встановлено не лише наявність підстав визнання недостовірною та спростування інформації, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №910/1255/20).
Розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №904/4494/18).
Це означає, що достовірна інформація, тобто така, що відповідає дійсності та викладена правдиво, не може бути спростована, навіть у випадку, коли вона порушує особисті майнові права.
Згідно з частиною 4 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.
Таким чином, частина 4 статті 277 ЦК України за своїм правовим регулюванням визначає особливості спростування інформації залежно від її поширювача, а також встановлює окремий порядок спростування, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома.
Ця норма не регулює і не встановлює презумпцію недостовірності поширеної інформації щодо особи. Стаття 277 ЦК України встановлює єдину особливість - спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (абзац 3 частини 6).
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 №1, роз`яснено, що "згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права".
Водночас слід враховувати, що це роз`яснення стосувалось норм цивільного законодавства, що було чинним станом на 27.02.2009. Зокрема, висновок щодо розподілу обов`язків із доказування сформовано відповідно до судової практики щодо застосування чинної частини 3 статті 277 ЦК України, яка передбачала, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Тобто Пленум Верховного Суду України виходив з доказової презумпції добропорядності особи, що була закріплена в частині 3 статті 277 ЦК України.
Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 27.03.2014 №1170-VII частину 3 статті 277 ЦК України виключено.
З 19.04.2014 цивільне законодавство не містить презумпції добропорядності, а тому відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації.
Водночас, зважаючи на зміну законодавства і скасування презумпції недостовірності негативної інформації, Верховний Суд також виснував, що доказування позивачем обґрунтованості свого позову, зокрема, недостовірності, неточності поширеної відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 28.11.2018 у справі №910/17819/17, від 17.07.2019 у справі №757/49189/16-ц, від 01.10.2019 у справі №910/13556/18 та від 06.11.2019 у справі №165/2559/15-ц, від 14.11.2023 у справі №910/8562/22.
За загальним правилом, відповідно до частини 3 статті 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Зокрема, Верховний Суд виснував, що для позивача діє загальний тягар доведення позову: 1) факту поширення недостовірної інформації та 2) недостовірність цієї інформації (постанова від 11.10.2023 у справі №758/13555/21). Водночас, оскільки відповідно частини 2 статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності, на відповідачеві, який поширює інформацію або відповідальний за її поширення (твердження про факти), лежить обов`язок довести, які вчинялися заходи, щоб переконатися в достовірності.
Крім того, у господарському судочинстві відбулися зміни щодо стандартів доказування, які є відмінними від цивільного судочинства, що також впливає на порядок розгляду спорів. Так, 17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Це означає, що поширена інформація не вважається автоматично недостовірною, і позивач несе тягар доведення обґрунтованості свого позову за загальним правилом, включаючи підтвердження недостовірності поширеної інформації. Натомість відповідач в обґрунтування своїх заперечень, щоб спростувати аргументи позивача про недостовірність, має обов`язок довести, які заходи вчинялися, щоб переконатися в достовірності (перше речення частини 2 статті 302 ЦК України), та надати відповідні докази, які на його переконання свідчать про достовірність поширеної інформації.
Поширенням інформації вважається опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Статтею 30 Закону України "Про інформацію" встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень (частина 1). Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина 2).
Європейський суд з прав людини зазначав, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Тобто, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати (постанова Верховного Суду від 21.01.2020 у справі №910/10429/18).
При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, має бути визначено характер такої інформації та з`ясовано, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом (постанова Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №910/19082/16).
Позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі "Лінгенс проти Австрії" від 08.07.1986).
Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження, необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі "Бразільє проти Франції" від 11.04.2006), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ "Патурель проти Франції" від 22.12.2005, "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" від 02.06.2016).
Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення ЄСПЛ у справі "Де Хаес і Гійселс проти Бельгії" від 24.02.1997).
Отже, за змістом наведених положень чинного законодавства та усталеної практики ЄСПЛ судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки, і пов`язане із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Виходячи з викладеного, при вирішенні спору, предметом якого є захист ділової репутації шляхом спростуванням відомостей, що були поширені у тому числі за допомогою мережі "Інтернет" з метою задоволення суспільного інтересу, ключовим є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями в інформації, що викладалася у спірній публікації. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.05.2021 у справі №918/132/20.
Дослідивши зміст поширеної ОСОБА_1 інформації (допису), суд першої інстанції слушно зазначив, що вказаний допис у мережі Фейсбук є відображенням її власної думки щодо можливої співпраці з МКП (ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця"), її висловлювання не містять в собі тверджень, які можливо було б розцінити, як порушення честі, гідності чи ділової репутації саме позивача - ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця". Суб`єктивне розуміння тексту допису позивачем не можуть бути розцінені в межах даної справи, як неправомірні дії ОСОБА_1 , які направлені на підрив ділової репутації позивача. 
При цьому, місцевий господарський суд звернув увагу позивача на те, що ОСОБА_1 є завідувачем сектору лабораторії дитячого читання НЦ "Мала Академія наук України", що підтверджується витягом з наказу від 01.09.2020 №199/5-к, а згідно з пунктом 1.2 посадової інструкції завідувача лабораторії дитячого читання НЦ "Мала Академія наук України" посада завідувача лабораторії належить до категорії педагогічних працівників (професіоналів).
Відповідно до позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №904/4494/18, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет, є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані, відповідно до положень процесуального законодавства, в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.
За приписами статті 48 ГПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
У постанові Верховного Суду від 27.06.2023 у справі №910/333/21 зазначено, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Разом з тим, визначення сторін у справі, між якими спір відсутній, і не визначення належного складу сторін є порушенням вимог процесуального закону (статті 41, 45 ГПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача можлива в порядку, визначеному ГПК України, однак за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Близькі за змістом висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі №520/17304/15-ц, від 01.04.2020 у справі №520/13067/17).
Суд під час розгляду справи повинен вирішувати спір, виходячи зі складу сторін, які визначені позивачем, і не вправі зі своєї ініціативи без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів (подібний висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13.04.2021 у справі №925/440/18, від 29.08.2023 у справі №912/1550/22).
Суд першої інстанції також звернув увагу на те, що при зверненні до суду з вказаним позовом ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" самостійно визначило відповідачем у справі лише НЦ "Мала Академія наук України", жодних вимог до ОСОБА_1 пред`явлено не було. 
З огляду на викладене, пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові. 
Отже, на підставі наявних у матеріалах справи доказів та з урахуванням наданих сторонами пояснень, проаналізувавши допис третьої особи, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується судова колегія, що відповідач не висловлював жодних тверджень, які можливо було б розцінити як порушення честі, гідності чи ділової репутації позивача, а за висловлення третьої особи оціночних суджень, відповідно до статті 30 Закону України "Про інформацію", відповідач не може бути притягнутий до відповідальності.
Крім того, позивачем не надано суду доказів, які б свідчили про наявність причинного зв`язку між діями третьої особи (поширення інформації) та шкодою позивача, завданою його діловій репутації. 
Таким чином, в даному випадку, відсутній склад юридичного правопорушення щодо поширення недостовірної інформації, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про визнання недостовірною інформації та її спростування, оскільки така інформація не порушує особисте немайнове право позивача, а тому вимоги ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" в частині спростування недостовірної інформації не підлягають задоволенню. 
Крім того, Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 30 Закону України "Про інформацію", якщо особа вважає, що певні оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Тобто законодавством України передбачено спосіб захисту прав шляхом надання права на відповідь з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
Щодо вимоги ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" про стягнення з НЦ "Мала Академія наук України" моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.
Згідно зі статтею 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.
За приписами частини 1 статті 201 ЦК України ділова репутація належить до особистого немайнового блага, яке охороняється цивільним законодавством.
Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Частиною 1 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №922/1111/18.
Водночас, позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів, в розумінні статей 76-79, 91 ГПК України, на підтвердження понесення моральної шкоди, не подано доказів наявності причинного зв`язку між діями саме відповідача та шкодою (зниження престижу, ділової репутації тощо) та вини останнього в її заподіянні.
Таким чином, позивач не обґрунтував, в чому саме полягає порушення (приниження) його ділової репутації, а отже не довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є обов`язковою умовою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає вірними висновки місцевого господарського суду, що позовні вимоги, в частині стягнення з НЦ "Мала Академія наук України" моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн, не підлягають задоволенню. 
З огляду на наведене, на переконання судової колегії, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" до НЦ "Мала Академія наук України" про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/7049/24 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця" задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на ТОВ "Видавництво Моя книжкова полиця".

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Видавництво Моя книжкова полиця" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/7049/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.11.2024 у справі №910/7049/24 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Видавництво Моя книжкова полиця".
4. Матеріали справи №910/7049/24 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано - 25.03.2025.

Головуючий суддя                                                                      Л.Г. Сітайло 

Судді                                                                                          В.В. Шапран

                                                                                          С.І. Буравльов