ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 760/18065/22
провадження № 61-3613св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»;
відповідач, позивач за зустрічним позовом -приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряна Богданівна;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 рокуу складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г. та касаційну скаргу представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряни Богданівни - адвоката Пенчарського Андрія Ярославовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.   Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2022 року товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг Україна») звернулось до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пелех З. Б. (далі - приватний нотаріус Пелех З. Б.) про витребування майна.
 
Позовна заява ТОВ «Порше Лізинг Україна» мотивована тим, що 12 липня 2012 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 00005420, за умовами якого товариство передало відповідачу у користування транспортний засіб Audi A7 Sportback 2.8 FSI, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , рік виробництва 2012.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року у справі № 752/7218/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, було відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до приватного нотаріуса Пелех З. Б. про стягнення заборгованості та вилучення об`єкта лізингу, оскільки встановлено факт нікчемності договору фінансового лізингу від 12 липня 2012 року № 00005420, у зв`язку з чим зустрічні позовні вимоги приватного нотаріуса Пелех З. Б. до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про застосування наслідків недійсності правочину задоволено.
 
Таким чином правові підстави для збереження спірного автомобіля у приватного нотаріуса Пелех З. Б. відпали, однак відповідач ухиляється від повернення цього майна позивачу.
 
Враховуючи викладене, ТОВ «Порше Лізинг Україна» просило витребувати у приватного нотаріуса Пелех З. Б. на користь товариства транспортний засіб Audi A7 Sportback 2.8 FSI, шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , рік виробництва 2012, номерний знак НОМЕР_3 .
 
У лютому 2023 року приватний нотаріус Пелех З. Б. звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання права власності за набувальною давністю.
 
Зустрічна позовна заява приватного нотаріуса Пелех З. Б. мотивована тим, що вона користується спірним транспортним засобом з 2012 року на підставі укладеного з позивачем договору фінансового лізингу, вимог про повернення цього майна не отримувала. 
 
Оскільки рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року у справі № 752/7218/16 було встановлено факт нікчемності договору фінансового лізингу, то ТОВ «Порше Лізинг Україна» обрано неправильний спосіб захисту, а спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин чи відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності (нікчемності) правочину, має вирішуватися із застосуванням статей 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
 
Крім того, ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду з позовом з пропуском позовної давності, так як виконання договору фінансового лізингу від 12 липня 2012 року № 00005420 розпочалося з часу передачі автомобіля 23 липня 2012 року, тому позовна давність сплинула 23 липня 2015 року.
 
Враховуючи викладене, приватний нотаріус Пелех З. Б. просила визнати за нею право власності на вищевказаний транспортний засіб за набувальною давністю.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05 червня 2023 року позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено. Витребувано у приватного нотаріуса Пелех З. Б. на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» транспортний засіб «Audi A7 Sportbaсk 2.8 FSI», шасі № НОМЕР_1 , двигун № НОМЕР_2 , рік виробництва 2012, номерний знак НОМЕР_3 . У задоволенні зустрічного позову приватного нотаріуса Пелех З. Б. відмовлено. Стягнуто з приватного нотаріуса Пелех З. Б. на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 2 481 грн судового збору.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передача транспортного засобу відповідачу відбулася за нікчемним правочином, тому на відносини сторін в цій частині розповсюджуються положення статті 1212 ЦК України. Відтак вимоги ТОВ «Порше Лізинг Україна» суд вважав обґрунтованими.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший, передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
 
З огляду на те, що спірний транспортний засіб був переданий у користування відповідача 12 липня 2012 року на підставі договору фінансового лізингу і знаходиться у її користуванні, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності на майно за набувальною давністю в порядку статті 344 ЦК України. При цьому суд відхилив доводи відповідача про обрання позивачем неправильного способу захисту, а також щодо пропуску позовної давності.
 
Короткий зміст судових рішень апеляційного суду 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу представника приватного нотаріуса Пелех З. Б. задоволено частково. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до приватного нотаріуса Пелех З. Б. про витребування майна скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь приватного нотаріуса Пелех З. Б. судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 13 326,12 грн.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що приватний нотаріус Пелех З. Б. набула транспортний засіб на підставі договору лізингу, який в подальшому визнаний нікчемним судовим рішенням, тому місцевий суд дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України та обґрунтованість позову ТОВ «Порше Лізинг Україна». Оскільки виконання договору між сторонами розпочалось з дня його укладення, тобто з 12 липня 2012 року, а з позовом ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося у 2016 році, то апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» до приватного нотаріуса Пелех З. Б. про витребування майна у зв`язку із пропуском позовної давності, про застосування якої заявила відповідач. 
 
При цьому апеляційний суд послався на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 752/7218/16-ц, якою скасовано рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року в частині застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь приватного нотаріуса Пелех З. Б. 862 936,98 грн, ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог приватного нотаріуса Пелех З. Б. до ТОВ «Порше Лізинг Україна» в частині застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 862 936,98 грн.
 
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про відмову у задоволенні зустрічного позову, зазначивши про відсутність визначених статтею 344 ЦК України елементів, які давали б приватному нотаріусу Пелех З. Б. право на визнання за нею права власності на передане в лізинг майно.
 
Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року заяву представника ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено частково. Стягнуто з приватного нотаріуса Пелех З. Б. на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.
 
Додаткове судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» в заяві просив вирішити питання про відшкодування судових витрат на правничу допомогу в сумі 17 000 грн. Однак, враховуючи критерії співмірності складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин даної справи, беручи до уваги, що дана справа не є унікальною, не потребувала значного часу для вивчення апеляційної скарги та підготовки відзиву, апеляційний суд вважав, що зазначені представником ТОВ «Порше Лізинг Україна» витрати на правничу допомогу в розмірі 17 000 грн є завищеними та недостатньо обґрунтованими, у зв`язку з чим вони підлягають стягненню у розмірі 2 000 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У березні 2024 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга ТОВ «Порше Лізинг Україна» подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, постанові Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15, а також - не дослідив зібрані у справі докази.
 
У березні 2024 року представник приватного нотаріуса        Пелех З. Б. - адвокат Пенчарський А. Я. також подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову приватного нотаріуса Пелех З. Б. та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення зустрічного позову.
 
Касаційна скарга представника приватного нотаріуса Пелех З. Б. - адвоката Пенчарського А. Я. подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, а також - не дослідили зібрані у справі докази.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою ТОВ «Порше Лізинг Україна» та витребувано матеріали справи із Солом`янського районного суду міста Києва.
 
19 квітня 2024 року справа № 760/18065/22 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі за касаційною скаргою представника приватного нотаріуса Пелех З. Б. - адвоката Пенчарського А. Я.
 
Ухвалою ВерховногоСуду у складіколегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга ТОВ «Порше Лізинг Україна»мотивована тим, що на підставі договору фінансового лізингу спірний транспортний засіб було передано приватному нотаріусу Пелех З. Б. саме у користування і вона не набула право власності на це майно. Оскільки рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року у справі № 752/7218/16 встановлено факт нікчемності договору фінансового лізингу, то правові підстави для збереження та користуванням автомобілем у відповідача відсутні. 
 
Оскільки ТОВ «Порше Лізинг Україна» є власником спірного майна, однак приватний нотаріус Пелех З. Б. фактично своєю протиправною поведінкою перешкоджає йому реалізовувати свої права власника, то це майно підлягає витребуванню у відповідача з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, а також суди попередніх інстанцій повинні були застосувати до спірних правовідносин приписи статті 391 ЦК України.
 
Суд апеляційної інстанції не дослідив, чи мали місце поважні причини звернення до суду із позовом про витребування майна у 2022 році, не звернув увагу на те, що в період розгляду справи № 752/7218/16-ц у ТОВ «Порше Лізинг Україна» були відсутні права та підстави звернення із новим позовом про витребування майна через обмеження його прав власника. За таких обставин, оскільки рішення у справі № 752/7218/16-ц набрало законної сили 01 листопада 2022 року, то суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовуТОВ «Порше Лізинг Україна» у зв`язку з пропуском позовної давності.
 
Касаційна скарга представника приватного нотаріуса       Пелех З. Б. - адвоката Пенчарського А. Я. мотивована тим, що предмет лізингу та грошові кошти, сплачені за нікчемним договором лізингу, перебувають у власності ТОВ «Порше Лізинг Україна», що суперечить статті 216 ЦК України та є порушенням базових засад цивільного права, а саме справедливості, добросовісності та розумності, так як застосування реституції за нікчемним договором лізингу передбачає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Оскільки з 23 липня 2012 року приватний нотаріус Пелех З. Б. добросовісно, відкрито та безперервно володіє спірним транспортним засобом, тобто довела факт набуття права власності за набувальною давністю, то суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що положення статті 344 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2024 року ТОВ «Порше Лізинг Україна»  подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника приватного нотаріуса Пелех З. Б. - адвоката Пенчарського А. Я., в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову приватного нотаріуса Пелех З. Б. - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість у вказаній частині та безпідставність доводів скарги.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
12 липня 2012 року між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та приватним нотаріусом Пелех З. Б. було укладено договір фінансового лізингу № 00005420, відповідно до умов якого товариство передало приватному нотаріусу Пелех З. Б. у користування спірний транспортний засіб, строком на 60 місяців, а відповідач зобов`язалася прийняти та користуватися автомобілем, сплачувати встановлені договором орендні платежі та повернути автомобіль позивачу відповідно до умов договору.
 
За вказаним договором лізингу вартість транспортного засобу становила еквівалент 70 324 доларів США, авансовий платіж - еквівалент 17 581 доларів США, обсяг фінансування - еквівалент 52 743 доларів США; лізинговий платіж - еквівалент 1 499 доларів США, адміністративний платіж - еквівалент 1 054 доларів США, кількість лізингових платежів - 60, строк лізингу - 60 місяців.
 
Згідно з актом прийому-передачі від 12 липня 2012 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало, а приватний нотаріус Пелех З. Б. прийняла об`єкт лізингу - спірний автомобіль.
 
На виконання договору фінансового лізингу від 12 липня 2012 року № 00005420 в частині викупу автомобіля відповідно до розрахунку товариства приватний нотаріус Пелех З. Б. сплатила товариству 862 936,98 грн.
 
20 квітня 2016 року позивач направив відповідачу вимогу № 00005420 про сплату заборгованості, повернення об`єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, вказавши, що сума заборгованості перед лізингодавцем складає 102 460,27 грн.
 
У травні 2016 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду з позовом до приватного нотаріуса Пелех З. Б. про стягнення заборгованості та вилучення об`єкта лізингу, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило: стягнути з приватного нотаріуса Пелех З. Б. основну суму заборгованості за договором про фінансовий лізинг від 12 липня 2012 року № 00005420 у розмірі 71 906,16 грн, плату за фактичне користування об`єктом лізингу у розмірі 238 616,75 грн, пеню у розмірі 4 392,71 грн, три проценти річних у розмірі 1 318 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 974,89 грн; вилучити об`єкт лізингу - спірний транспортний засіб та передати його товариству.
 
У січні 2018 року приватний нотаріус Пелех З. Б. звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, в якому просила визнати недійсним договір про фінансовий лізинг від 12 липня 2012 року № 00005420 та стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на її користь грошові кошти в розмірі 2 094 219,42 грн, що за курсом Національного банку України станом на 26 січня 2018 року еквівалентно 72 867,76 доларів США.
 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року у справі № 752/7218/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, було відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна». Зустрічний позов приватного нотаріуса Пелех З. Б. задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь приватного нотаріуса Пелех З. Б сплачені за договором кошти в розмірі 862 936,98 грн, судовий збір в розмірі 3 630,21 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Задовольняючи частково зустрічний позов приватного нотаріуса Пелех З. Б., суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскаржуваний правочин не був нотаріально посвідченим та підписаний не уповноваженою особою, а тому в силу закону є нікчемним, а визнання такого договору недійсним не потребується. Тому сплачені приватним нотаріусом Пелех З. Б. 862 936,98 грн за нікчемним правочином підлягають стягненню з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на її користь.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна», суди виходили з того, що недійсний правочин не створює будь-яких юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
 
Постановою Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 752/7218/16-ц касаційну скаргу ТОВ «Порше Лізинг Україна» задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року в частині застосування наслідків недійсності правочину та стягнення з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь приватного нотаріуса Пелех З. Б. 862 936,98 грн скасовано. Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог приватного нотаріуса Пелех З. Б. до ТОВ «Порше Лізинг Україна» в частині застосування наслідків недійсності правочину та стягнення 862 936,98 грн. Стягнуто з приватного нотаріуса Пелех З. Б. на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 29 726,02 грн.
 
Вищевказана постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов помилкового висновку про відмову у застосуванні до вимог приватного нотаріуса Пелех З. Б. позовної давності. Оскільки виконання договору між сторонами розпочалося з дня його укладення, тобто з 12 липня 2012 року, однак із позовом приватний нотаріус Пелех З. Б. звернулася у січні 2018 року, то у задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити у зв`язку із пропуском позовної давності.
 
1.   Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Касаційні скарги ТОВ «Порше Лізинг Україна» та представника приватного нотаріуса        Пелех З. Б. - адвоката Пенчарського А. Я. не підлягають задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Щодо позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до приватного нотаріуса Пелех З. Б. про витребування майна.
 
За статтею 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, так званий «лізингодавець» зобов`язаний повернути так званому «лізингоодержувачу» сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, своєю чергою, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу.
 
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є видом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
 
За частиною першою статті 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
 
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, у тому числі до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (частини друга, третя статті 1212 ЦК України).
 
Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування відповідачем транспортним засобом позивача за своїм змістом є кондикційними.
 
Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Враховуючи, що нікчемність договору фінансового лізингу від 12 липня 2012 року № 00005420, укладеного між сторонами, встановлена судовими рішеннями у справі № 752/7218/16, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про застосування до спірних правовідносин статті 1212 ЦК України та обґрунтованість позову ТОВ «Порше Лізинг Україна».
 
У справі, яка переглядається, в зустрічній позовній заявіприватний нотаріус Пелех З. Б. заявила про застосування до позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» наслідків спливу позовної давності, посилаючись на те, що виконання договору фінансового лізингу від 12 липня 2012 року № 00005420 розпочалося з часу передачі автомобіля 23 липня 2012 року, тому позовна давність сплинула 23 липня 2015 року
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
 
Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах.
 
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
 
У статті 264 ЦК України визначено випадки переривання позовної давності. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
 
Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності відповідного клопотання сторін у справі, якщо є докази, що підтверджують факт такого переривання.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року в справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зазначено, що початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття майна з її власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.
 
У справі, яка переглядається, ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ «Порше Лізинг Україна» та витребування у приватного нотаріуса Пелех З. Б. спірного транспортного засобу, місцевий суд наведеного не врахував та помилково вважав, що перебіг позовної давності за вимогами ТОВ «Порше Лізинг Україна» в цій справі розпочався з часу набрання 01 листопада 2022 року рішенням суду законної сили, так як постановою Київського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року було залишено без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» у справі № 752/7218/16.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції врахував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 752/7218/16-ц, які зводяться до того, що перебіг позовної давності як для ТОВ «Порше Лізинг Україна», так і для приватного нотаріуса Пелех З. Б. необхідно обчислювати з одного й того самого моменту - з дня укладення між сторонами та виконання договору, тобто з 12 липня 2012 року.
 
Враховуючи, що у справі № 752/7218/16 ТОВ «Порше Лізинг Україна» подало позов у травні 2016 року, а у справі, яка переглядається, з позовом про витребування майна ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду в грудні 2022 року, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог у зв`язку із пропуском позовної давності, про застосування якої заявила приватний нотаріус Пелех З. Б.
 
Щодо зустрічних позовних вимог приватного нотаріуса Пелех З. Б. до ТОВ «Порше Лізинг Україна» про визнання права власності за набувальною давністю.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
 
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на транспортні засоби позивач має довести факт існування такого рухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше п`яти років.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки.
 
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
 
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
 
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
 
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
 
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
 
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
 
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
 
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
 
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
 
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
 
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
 
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Встановивши, що право власності ТОВ «Порше Лізинг Україна» на переданий за нікчемним правочином приватному нотаріусу Пелех З. Б. транспортний засіб не припинялося і між сторонами тривалий час існує спір щодо вказаного майна, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що позивачем не доведено всіх умов, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційний суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого у вищевказаній частині ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи, посилання ТОВ «Порше Лізинг Україна» в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, постанові Верховного Суду від 21 червня 2018 року у справі № 703/5364/15, а представника приватного нотаріуса Пелех З. Б. - адвоката Пенчарського А. Я. на правові висновки, викладені впостанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 є безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційних скарг фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.  
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційних скаргах доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявників. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків судів.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та представника приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пелех Зоряни Богданівни - адвоката Пенчарського Андрія Ярославовича залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05 червня 2023 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович