ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 квітня 2025 року           справа №200/7316/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року (повне судове рішення складено 22 січня 2025 року) у справі № 200/7316/24 (суддя в І інстанції Бабіч С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                           УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою (із врахуванням уточненої позовної заяви, яку прийнято судом) до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі - 1-й відповідач) та до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - 2-й відповідач), відповідно до якої просила:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у призначені (поновленні) виплати пенсії за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-VI "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058-VI);
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити (поновити) та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 відповідно до Закону №1058-VI, починаючи з 04.09.2024.
В обґрунтування позову зазначає, що 11.09.2024 за результатами розгляду її заяви від 04.09.2024 2-м відповідачем прийнято рішення № 104650019244, яким позивачці було відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та відсутністю необхідних документів.
Позивачка із вказаним рішенням 2-го відповідача не погоджується та вважає, що вона має право на призначення і виплату пенсії з дати звернення, тобто з 04.09.2024.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 11.09.2024 № 104650019244 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області  повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2024 про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
У задоволенні решти позовних вимог та позовних вимог щодо Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, 2-й відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачка двічі зверталася до органів Пенсійного фонду України із заявами щодо призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Так, позивачкою було подано заяву від 16.08.2024 з приводу призначення пенсії за віком, за результатами розгляду якої Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області було прийнято рішення від 23.08.2024 № 104650019244 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком, зокрема, через відсутність необхідного страхового стажу та неможливість отримання пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії заявниці органами пенсійного забезпечення Російської Федерації, а також у зв`язку з неможливістю отримання та відсутністю інформації "про відсутність громадянства держави-окупанта" та стосовно неперебування заявниці на обліку в органах пенсійного забезпечення Російської Федерації як одержувача пенсії.
У подальшому позивачкою було подано заяву від 04.09.2024 щодо призначення пенсії за віком, за результатами розгляду якої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було прийнято рішення від 11.09.2024 № 104650019244, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та відсутністю необхідних документів.
Підставою для прийняття рішення від 11.09.2024 № 104650019244 стало те, що до заяви про призначення пенсії за віком був долучений паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 28.09.1996, в якому зазначено місце проживання заявниці з 11.09.2009: АДРЕСА_1 . При цьому документів щодо припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації та заяви в довільній формі "про відсутність громадянства держави-окупанта", згідно з пунктом 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, заявницею не надано.
Також у заявниці 6 років 11 місяців 7 днів страхового стажу замість необхідного 15 років.
З огляду на це, на переконання 2-го відповідача, позивачці правомірно було відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно з рішенням від 11.09.2024 № 104650019244.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

ОСОБА_1 , 04.09.2024 звернулася до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком у порядку Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).
Як видно з довідки № 3244-7002091366 від 15.08.2024, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою.
Позивачка має пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 від 28.08.2007, вид пенсії: за вислугу років, термін дії: довічно.
Подана заява була опрацьована за принципом екстериторіальності згідно з Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.
11.09.2024 за наслідками розгляду вказаної заяви 2-м відповідачем було прийнято рішення № 104650019244, яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком.
Як видно зі змісту даного рішення, при розгляді заяви позивачки до страхового стажу зараховано всі періоди, страховий стаж позивачки становить 6 років 11 місяців 7 днів, вік позивачки на дату звернення за призначенням пенсії - 69 років 11 місяців.
Згідно з розрахунком стажу позивачки (форма РС-право) до її страхового стажу було зараховано лише такі періоди: з 01.01.1999 по 30.11.1999, з 01.01.2000 по 20.12.2001, з 01.03.2002 по 31.12.2002, з 01.03.2003 по 31.12.2003, та з 23.04.2007 по 09.09.2009 (що загалом складає 6 років 11 місяців 7 днів).
Відповідно до наведеного у вищевказаному рішенні висновку позивачці відмовлено у призначенні пенсії з віком через відсутність необхідного страхового стажу (згідно зі статтею 26 Закону № 1058-IV - 15 років) та через відсутність необхідних документів (до заяви про призначення пенсії за віком долучено паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 28.09.1996, в якому зазначено місце проживання з 11.09.2009: АДРЕСА_1 ; документів щодо припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації та заяви в довільній формі "про відсутність громадянства держави-окупанта", передбачених пунктом 2.8. Порядку № 22-1, заявницею не надано).
З огляду на зміст позовних вимог, враховуючи встановлені судом обставини стосовно подання позивачкою заяви від 04.09.2024 саме про призначення пенсії за віком та щодо прийняття 2-м відповідачем рішення від 11.09.2024 № 104650019244 за результатами розгляду цієї заяви про відмову позивачці саме у призначенні пенсії за віком, судом у даному рішенні надається оцінка саме цьому рішенню пенсійного органу на предмет відповідності критеріям, які передбачені частиною 2 статті 2 КАС України, з точки зору конкретних, викладених у ньому, мотивів відмови позивачці у призначенні пенсії за віком.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).
Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначаються положеннями Закону № 1058-IV.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно зі статтею 1 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до вимог частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Згідно з частиною 3 статті 26 Закону № 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року.
Частиною 2 статті 24 Закону № 1058-IV установлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів і в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
За змістом частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.
Порядок підтвердження стажу роботи регламентується статтею 62 Закону України від 05.11.1991№ 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-ХІІ), який діяв до набрання чинності Законом № 1058-IV.
Згідно з положеннями статті 62 Закону № 1788-ХІІ (які кореспондуються зі статтею 48 Кодексу законів про працю України) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Саме такий Порядок був затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року (далі - Порядок № 637).
Відповідно до пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Згідно з пунктом 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій, їх правонаступників (додаток № 5).
У довідці має бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.
У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1. Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637.
Аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка і лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, може постати необхідність у використанні додаткових даних для підтвердження стажу.
Пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах під час встановлення трудового стажу також констатовано Верховним Судом у постанові від 16.09.2022 у справі № 560/1399/19.
Згідно із записами у трудовій книжці позивачки вона працювала, зокрема:
- з 02.04.1973 року по 10.08.1976 року - у 4-й дитячій інфекційній лікарні, м. Львів;
- з 23.08.1976 року по 22.05.1978 року - у Сумській дитячій лікарні;
- з 01.06.1978 року по 30.09.1980 року - в Охтирській центральній районній лікарні;
- з 10.07.1981 року по 16.03.1998 року - у Санаторії "Дніпро";
- з 17.03.1998 року по 01.12.2001 року - у Санаторії "Ай-Петрі";
- з 20.03.2002 року по 12.12.2002 року - у філії "Санаторій "Ай-Петрі";
- з 11.03.2003 року по 17.12.2003 року - у ДП "Санаторій "Ай-Петрі".
Відтак, записами у трудовій книжці підтверджується, що позивачка, станом на дату її звернення за призначенням пенсії, мала більше 15-ти років страхового стажу.
Також судом установлено, що вік позивачки на дату звернення за призначенням пенсії становив 69 роки, що підтверджується змістом рішення від 11.09.2024 № 104650019244 та записом про дату народження позивачки у паспорті громадянина України.
Отже, виходячи зі змісту статті 26 Закону № 1058-IV, позивачка на дату її звернення до органів Пенсійного фонду України із заявою від 04.09.2024 про призначення пенсії мала необхідний вік та достатній стаж для призначення пенсії за віком.
З огляду на це, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що 2-м відповідач безпідставно було відмовлено позиваці у призначенні пенсії за віком через недостатність страхового стажу.
Стосовно ненадання позивачкою необхідних документів суд зазначає про таке.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець, особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Статтями 2 та 3 Закону № 1706-VII установлено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. Громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання.
Згідно з частинами 1-3 статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII визначено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до чинного законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема, відновленням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до чинного законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
За змістом положень Закону № 1706-VII статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права, або "інші права", як це зазначено у статті 9 Закону, не звужуючи при цьому обсяг конституційних прав і свобод особи. Вказаний Закон встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.
Абзацом 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05.11.2014 № 637 передбачається, що призначення та продовження виплати довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття та Пенсійного фонду України внутрішньо переміщеним особам, крім осіб, зазначених в абзаці 18 пункту 2 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" (зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 13.03.2022 № 269 та від 20.03.2022 № 332), здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з вказаним Порядком.
Як видно з довідки від 15.08.2024 № 3244-7002091366, позивачка зареєстрована як внутрішньо переміщена особа у с. Святопетрівське Київської області.
Суд зазначає, що у заяві від 04.09.2024 про призначення пенсії позивачкою було наведено інформацію про фактичне місце її проживання та додано до заяви копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (що не заперечується 2-м відповідачем).
При цьому, як видно з матеріалів справи, 1-м відповідачем було направлено запит до Управління соціальної та ветеранської політики Бучанської районної військової адміністрації Київської області для отримання інформації з ЄДБДВПО щодо позивачки, у відповідь на який листом від 20.08.2024 № 3171 було підтверджено наявність у цій базі інформації про позивачку, дійсність довідки позивачки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та адресу місця проживання позивачки (копія листа надана суду 2-м відповідачем).
Будь-яких доказів скасування зазначеної вище довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи до суду не надано.
Суд наголошує, що позивачка є громадянкою України (що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ) та у розрізі розглядуваної судом справи, за умови підтвердження трудового стажу, наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних (надуманих) підстав (у тому числі через ненадання позивачкою до заяви документів щодо припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації та заяви в довільній формі "про відсутність громадянства держави-окупанта").
Водночас, суд зауважує, що відповідно до вимог Порядку № 22-1 під час приймання заяви та документів щодо призначення пенсії, у разі, якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, був зобов`язаний письмово повідомити заявницю про те, які документи необхідно подати додатково.
Окрім того, виходячи з положень Порядку № 22-1, орган, який призначає пенсію, за необхідності, при прийманні документів не позбавлений права направляти відповідні запити для отримання необхідних відомостей з державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних до власників (розпорядників) зазначених відомостей.
Разом із тим, 2-й відповідач прийняв рішення від 11.09.2024 № 104650019244 про відмову позивачці у призначенні пенсії за віком, обмежившись виключно обсягом первісно поданих нею документів та без урахування наведених вище обставин.
Враховуючи таке, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що 2-м відповідачем було протиправно відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком за її заявою від 04.09.2024.
Навівши відповідні мотиви, місцевий суд вважав за необхідне частково задовольнити позовні вимоги шляхом:
- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 11.09.2024 № 104650019244 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2024 про призначення пенсії за віком та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду. 
У задоволенні решти позовних вимог та позовних вимог щодо Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області окружний суд відмовив, і в цій частині таке судове рішення сторонами не оскаржено, тому має бути залишено без змін.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 січня 2025 року у справі № 200/7316/24 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 17 квітня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів                                                                                  І. В. Сіваченко

                                                                                                    А. А. Блохін

                                                                                                    Т. Г. Гаврищук