Дата документу 10.04.2025 Справа № 335/8548/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 335/8548/24         Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В. 
 
Провадження №22-ц/807/654/25                 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 квітня 2025 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача  суддів:   	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В., Онищенка Е.А.,   	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії.

Позов мотивував тим, що ОСОБА_1 на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 22 серпня 2000 року №548, додаткових угод до договору оренди від 01 жовтня 2018 року та 01 жовтня 2019 року користується нежитловим приміщенням № 2 по АДРЕСА_1 , а відтак зобов`язана сплачувати житлово-комунальні послуги за вказаною адресою.

Станом на 01 листопада 2021 року типовий індивідуальний договір між Концерном «МТМ» та відповідачем про надання послуг з постачання теплової енергії за вищевказаною адресою є укладеним. Система опалення приміщення відповідача є невід`ємною складовою централізованої системи теплопостачання всього будинку. 

Позивачем було надано послугу з постачання теплової енергії відповідачу за період з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2024 року, на загальну суму 31 455,37 грн, однак відповідач не оплачувала надані за вказаною вище адресою послуги, що спонукало позивача звернутися до суду з відповідним позовом.

З урахуванням зазначеного Концерн "Міські теплові мережі" просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за індивідуальним договором про надання комунальної послуги з постачання теплової енергії за період з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2024 року в загальному розмірі 31 455,37 грн та понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422, 40 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року у задоволені позову відмовлено. 

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Концерн «Міські теплові мережі» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що позивачем надано суду належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_1 , як фізична особа, є користувачем нежитлового приміщення, індивідуальним споживачем наданих позивачем послуг, в якої виникли зобов`язання з привод оплати комунальних послуг, які надавались у вказане приміщення. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн (3028,00 грн Х 30 = 90 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 31 455, 37 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю доповідача в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_1 , як фізична особа, є користувачем нежитлового приміщення, в яке позивачем постачалась теплова енергія, тобто, що відповідач є індивідуальним споживачем послуг, що надаються у приміщення № 2 за адресою: АДРЕСА_1 , а відтак, що в нього виникли зобов`язання з приводу оплати комунальних послуг, які надавались у вказане приміщення. Надані суду ксерокопії договорів оренди нежитлового приміщення та додаткових угод до нього, які отримані з порушенням порядку, встановленого законом, не свідчать про те, що ОСОБА_1 , як фізична особа, є орендарем нежитлового приміщення №2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36,85 кв.м. Вказані договори підписані ОСОБА_1 як членом Національної спілки художників України, яка є юридичною особою. Позивач не звертався до суду з клопотанням про залучення до участі в справі в якості відповідача або співвідповідача, Національної спілки художників України, від імені якої укладені, як договір оренди так і додаткові угоди до нього, та власника зазначеного нерухомого майна. Отже, коло осіб – учасників справи позивач визначив з порушенням норм процесуального права. Пред`явлення позову до неналежного відповідача та\або до частини відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ  Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області (Орендодавець) в особі першого заступника начальника регіонального відділення Саннікова Ю.М., що діє на підставі Положення «Про регіональне відділення Фонду державного майна України» та наказу по регіональному відділенню від 21 липня 2000 року № 450, з одного боку і членом Спілки художників України» (Орендар) в особі ОСОБА_1 , що діє на підставі членського квитка, виданого у 1988 році за №2600, з іншого боку, в цілях забезпечення підвищення ефективності використання державного майна та керуючись вимогами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» уклали договір №548 оренди державного нерухомого майна, що знаходиться на балансі ВАТ «Запоріжкокс» від 22 серпня 2000 року (а.с.45-48,100). 

За умовами договору орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: нежитлове приміщення в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , яке знаходиться на балансі ВАТ «Запоріжкокс» та не ввійшло до його статутного фонду, а саме: підвальне приміщення житлового будинку, загальною площею – 35,0 кв.м., (кімната №1 відповідно до плану приміщення) додаток №3 до договору (п. 1.1 договору). 

Призначення приміщень – під художню майстерню (п. 1.2 договору). 

Договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних його умов, підписання сторонами тексту договору. Цей договір є підставою для укладення угоди з балансоутримувачем орендованого майна щодо його утримання та експлуатації (п.1.4 договору). 

Вступ Орендаря у користування приміщенням наступає одночасно з підписанням сторонами договору та Акта приймання-передачі вказаного приміщення ( додаток № 2) (п. 2.1 договору.

Цей договір укладений з 22 серпня 2000 року по 22 серпня 2013 року строком на три роки (п. 10.1 договору). В разі відсутності заяви однієї із сторони про припинення або зміну договору оренди протягом одного місяця після закінчення його строку він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором (п. 10.6 договору).

Вказаний договір підписаний першим заступником начальника відділення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області Санніковим Ю.М. та членом Спілки художників України ОСОБА_1 .

Відповідно до додаткової угоди від 11 березня 2002 року до договору оренди нежитлового приміщення №548 від 22 серпня 2000 року, укладеної між КП «ВРЕЖО №7» та ОСОБА_1 змінено реквізити оплати орендної плати, в тексті слова «державна власність» змінено на слова «комунальна власність», «бюджет» на «розрахунковий рахунок КП «ВРЕЖО №7», яка є невід`ємною частиною вищезазначеного договору оренди та вступає в дію з 01 лютого 2002 року (а.с.101).

З копії додаткової угоди від 2002 року до договору оренди №548 від 22 серпня 2000 року убачається, що вказаною угодою змінено назву договору та пункти щодо орендної плати (а.с.101 зворот).

З копії додаткової угоди від 17 грудня 2003 року до договору оренди №548 від 22 серпня 2000 року убачається, що вказаною угодою змінено пункти щодо орендної плати (а.с.102).

З копії додаткової угоди від 14 серпня 2009 року до договору оренди №548 від 22 серпня 2000 року убачається, що вказаною угодою продовжено строк дії договору №548 від 22 серпня 2000 року строком 30 грудня 2009 року (а.с.103).

З копії додаткової угоди від 19 лютого 2010 року до договору оренди №548 від 22 серпня 2000 року убачається, що вказаною угодою змінено пункти щодо орендної плати (а.с.103 зворот).

З копії додаткової угоди від 06 квітня 2010 року до договору оренди №548 від 22 серпня 2000 року убачається, що вказаною угодою змінено пункти щодо орендної плати (а.с.104).

З копії додаткової угоди від 01 червня 2011 року до договору оренди №548 від 22 серпня 2000 року убачається, що вказаною угодою замінено орендодавця з управління житлового господарства Запорізької міської ради на департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (п. 1) (а.с.104 зворот).

24 січня 2012 року укладено Додаткову угоду до договору оренди від 22 серпня 2000 року № 548 нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , укладеної між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради в особі директора Стецюка С.В., та Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» (Балансоутримувач) та членом Національної Спілки художників України Щербина В.М. (Орендар) (а.с.86,105). 

За умовами додаткової угоди змінено розмір площі нежитлового приміщення підвалу (літ.А-а) з «35,0» на «36,85» в будинку АДРЕСА_1 , яке орендує член Національної Спілки художників України ОСОБА_1 (п.1 додаткової угоди), продовжено строк дії договору оренди від 22 серпня 2000 року № 548 строком на 5 років (до 19 листопада 2016 року) під творчу майстерню (п.2 додаткової угоди). Ця додаткова угода є невід`ємною частиною договору оренди №548 від 22 серпня 2000 року (п.3 додаткової угоди). 

З копії додаткової угоди від 20 червня 2018 року до договору оренди №548 від 22 серпня 2000 року убачається, що вказаною угодою змінено балансоутримувача, внесено зміни щодо орендної плати (а.с.105 зворот).

01 жовтня 2018 року укладено Додаткову угоду до договору оренди від 22 серпня 2000 року №548 нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , укладеної між Департаментом комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради в особі директора Забутного О.П., Комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» (Балансоутримувач) та членом Національної Спілки художників України ОСОБА_1 (Орендар). 

За умовами додаткової угоди змінено в договорі оренди сторону Балансоутримувача з «комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради» на «комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» (п.1 додаткової угоди). Ця додаткова угода є невід`ємною частиною договору (а.с.49-51). 

З копії додаткової угоди від 01 жовтня 2019 року до договору оренди №548 від 22 серпня 2000 року убачається, що вказаною угодою внесено зміни до п. 3.4 Договору щодо орендної плати та розділу 2 щодо юридичних адрес сторін (а.с.106).

У всіх цих додаткових угодах зазначено, що з боку орендаря вони укладені та підписані членом Спілки художників України ОСОБА_1 , який діяв на підставі членського квитка, виданого у 1988 році. 

З довідки Національної спілки художників України від 02 грудня 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 не є членом спілки художників України, вибув з членів НСХУ в 2015 році у зв`язку із хворобою (а.с.77).

Листом №2824 від 01 вересня 2021 року КП «ВРЕЖО №7» на адресу Концерну «МТМ» для врегулювання договірних відносин було направлено акти звіряння нежитлових приміщень в тому числі і приміщення підвального поверху (літ.А-5) у складі кімнати №2 (а.с.88-89).

Листом від 27 червня 2024 року №3862/44 Концерн «МТМ» звернулося до керівника КП «ВРЕЖО №7» з запитом про надання актуальної інформації щодо орендаря нежитлового приміщення за адресою надання послуг (а.с.90).

Відповідно до листа Комунального підприємства «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання №7» від 165 лютого 2023 року за вих. №329, від 17 липня 2024 року за вих. №1012, адресований Концерну «Міські теплові мережі», голова комісії з припинення КП «ВРЕЖО №7» шляхом приєднання до Комунального підприємства «Градопроект» Артур Кіжнер, повідомив, що за договором оренди №548 від 22 серпня 2000 орендарем приміщення підвального поверху (літ.А-5) у складі: кімната №2 площею 36,85 кв.м. є член Спілки художників України ОСОБА_1 , приміщення з орендного користування балансоутримувачу за актом прийому-передачі не поверталось (а.с.44,108 зворот). 

Згідно рішення міської ради №9 від 13 жовтня 2024 року КП «ВРЕЖО №7» припинено шляхом його реорганізації, а саме приєднання до КП «Грандпроект» (а.м.108).

У відповіді КП «Грандпроект» від 17 липня 2024 року №1012, від 07 січня 2025 року №38, яка надана на запит Концерну «МТМ», та долучена до позову, зазначено, що за договором оренди №548 від 22.08.2000 орендарем приміщення підвального поверху (літ. А-5) у складі кімнати №2 площею 36,95 кв.м. є член Спілки художників України ОСОБА_1 , приміщення за актом прийому – передачі не поверталось (а.с.109,109 зворот).

Житловий будинок АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, що підтверджується архівом показів опалення (а.с.43). 

Концерном «Міські теплові мережі» у період з листопада 2021 року по 30 червня 2024 року надано послуги з постачання теплової енергії у зазначене нежитлове приміщення у загальній сумі 31 455, 37 грн, що підтверджується розрахунком суми грошової заборгованості. Відповідачем за вказаний період послуги не оплачувались (а.с.24).

Факт надання послуг та порядок здійснення розрахунку за надані послуги підтверджено рахунками та актами приймання - передачі теплової енергії за вказаний період (а.с.12,19-23).

Згідно з Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29 січня 2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

3гідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 200 від 28 квітня 2011 року «Про визначення виконавців комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 квітня 2011 року виконавцем комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено Концерну «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Пунктом 2.1. статуту  Концерну «МТМ», затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови від 08 квітня 2013 року № 99 року, зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Згідно п. 2.2 статуту, предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут.

Концерн «Міські теплові мережі» здійснював нарахування за постачання теплової енергії в нежитлове приміщення з урахуванням того, що відповідач є його орендарем. 

У відповідності до п. п. 1, 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).
Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Тобто внесення змін до публічного договору приєднання законодавством не допускається так як вказане призведе до порушення прав інших суб`єктів імперативно визначених відносин.
Крім того ч. 6 ст. 633 ЦК України передбачено, що умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору є нікчемними.
На офіційному веб-сайті позивача 02 жовтня 2021 року було оприлюднено текст індивідуальних договорів на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, 07 жовтня 2021 року на офіційному веб-сайті Запорізької міської ради була розміщена інформація про зміни в законодавстві та тексти публічних договорів про надання послуг, типові форми яких затверджені постановами Кабінету Міністрів України № 830 від 21 серпня 2019 року та № 1182 від 11 грудня 2019 року.

Відповідно до абз. 1,2 ч. 5 ст. 13 Закону N 2189-VIII y разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання. Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Отже законодавством факт укладення вказаного договору пов`язується зі спливом 30-денного строку з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги, якщо протягом цього строку співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

У матеріалах справи відсутні докази того, що співвласники багатоквартирного будинку, в якому розташоване нежитлове приміщення відповідача, приймали рішення про вибір моделі договірних відносин або уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами договірні відносини врегульовані саме типовим індивідуальним договором № 72224721 від 01 листопада 2021 року, копія якого додана позивачем по справі.

Житловий будинок АДРЕСА_1 оснащений приладом комерційного обліку теплової енергії, що підтверджується архівом показів опалення (а.с.43). 

Концерном «Міські теплові мережі» у період з листопада 2021 року по 30 червня 2024 року надано послуги з постачання теплової енергії у зазначене нежитлове приміщення у загальній сумі 31 455, 37 грн, що підтверджується розрахунком суми грошової заборгованості. Відповідачем за вказаний період послуги не оплачувались (а.с.24).

Факт надання послуг та порядок здійснення розрахунку за надані послуги підтверджено рахунками та актами приймання - передачі теплової енергії за вказаний період (а.с.12,19-23).

Згідно з Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 25 від 29 січня 2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 січня 2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення визначено Концерн «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

3гідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської Ради № 200 від 28 квітня 2011 року «Про визначення виконавців комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 квітня 2011 року виконавцем комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, підігріву питної води визначено Концерну «МТМ» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерну «МТМ».

Пунктом 2.1. статуту  Концерну «МТМ», затвердженого розпорядженням Запорізького міського голови від 08 квітня 2013 року № 99 року, зазначено, що основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Згідно п. 2.2 статуту, предметом діяльності Концерну є виробництво теплової енергії; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами; постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут.

Концерн «Міські теплові мережі» здійснював нарахування за постачання теплової енергії в нежитлове приміщення з урахуванням того, що відповідач є його орендарем. 

Таким чином, в силу вимог вище наведених норм Закону з 01 листопада 2021 року Концерном «Міські теплові мережі» з відповідачем укладено типовий індивідуальний договір № 72224721 про надання послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 нежитлове приміщення 2. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач на підставі укладеного Договору оренди від 22 серпня 2000 року №548 орендував у Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області державне нерухоме майно: нежитлове приміщення в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 яке знаходиться на балансі ВАТ Запоріжкокс» та не ввійшло до його статутного фонду, а саме: підвальне приміщення житлового будинку, загальною площею 35,0 кв.м. Відповідно до п. 1 Додаткової угоди до Договору оренди нежитлового приміщення № 548 від 24 січня 2012 року було змінено розмір площі нежитлового приміщення підвалу (літ. А-5) з «35,0» на «36,85» кв.м. в будинку АДРЕСА_1 , яке орендує член Національної Спілки художників України ОСОБА_1 . Додатковою угодою від 01 жовтня 2018 року до договору оренди було внесено зміни, а саме відповідно до п. 1 було змінено сторону Балансоутримувача з «комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради» на «комунальне підприємство «Виробниче ремонтно-експлуатаційне житлове об`єднання № 7» Актом приймання-передачі об`єктів нерухомого майна, які підлягали передачі з господарського відання КП «Наше місто» ЗМР в господарське відання КП «ВРЕЖО № 7» ЗМР було передано ряд приміщень в тому числі і приміщення підвального поверху (літ. А-5) у складі кімнати № 2 і приміщення підвального поверху (літ. А-5) у складі кімнати № 2. Рішенням міської ради № 9 від 05 жовтня 2023 року (дата оприлюднення 13 жовтня 2023 року) про припинення КП «ВРЕЖО № 7» було припинено КП «ВРЕЖО № 7» шляхом його реорганізації, а саме приєднанням до КП «ГРАДПРОЕКТ» при цьому не зазначено з якого моменту. Листом від 17 липня 2024 року № 1012 у відповідь на лист Концерну «МТМ» головою комісії з припинення КП «ВРЕЖО № 7», шляхом приєднання до КП «ГРАДПРОЕКТ» А.Кіжнером було надано відповідь про те, що за договором оренди № 548 від 22 серпня 2000 орендарем приміщення підвального поверху (літ. А-5) у складі: кімната №2 площею 36,85 кв.м. є член Спілки художників України ОСОБА_1 , приміщення з орендного користування балансоутримувачу за актом прийому-передачі не поверталось. Листом від 07 січня 2025 р. № 38 заступником директора КП «ГРАДПРОЕКТ» було надано відповідь про те, що за договором оренди № 548 від 22 серпня 2000 року орендарем приміщення підвального поверху (літ. А-5) у складі: кімната №2 площею 36,85 кв.м. є член Спілки художників України ОСОБА_1 , приміщення за актом прийому-передачі не поверталось. 

Отже, на час виникнення спірних правовідносин, ОСОБА_1 є орендарем нежитлового приміщення розташованого в АДРЕСА_1 , а саме приміщення підвального поверху (літ. А-5) у складі: кімната №2 площею 36,85 кв.м.. Відповідачем не спростовано, що він як орендар не підписував вищезазначений договір оренди та додаткові угоди до нього, а отже доводи відповідача в частині щодо не підписання ним вказаних документів не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 1,2 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Частиною 3 ст. 763 ЦК України визначено, що законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна. Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору. Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку.

Частиною 1 ст. 764 ЦК України визначено, що якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. 

В п. 10.1 договору оренди № 548 від 22 серпня 2000 року зазначено, що цей договір укладений з 22 серпня 2000 року по 22 серпня 2003 року. Пунктом 10.3 договору оренди передбачено, що зміни, припинення або розірвання договору оренди можуть мати місце за погодженням сторін. Зміни та доповнення, що вносяться, розглядаються сторонами в 20-ти денний строк. Одностороння відмова від договору оренди не допускається. Відповідно до п. 10.6 договору оренди в разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну договору оренди протягом одного місяця після закінчення його строку він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені законом. Колегія суддів зауважує, що оскільки приміщення з орендного користування балансоутримувачу відповідачем за актом приймання-передачі не передавалось. З огляду на це строк дії договору оренди № 548 від 22 серпня 2000 року був недноразово пролонгований.

Відповідач не надав доказів його звернення до орендодавця з вимогою щодо розірвання договору оренди нежитлового приміщення та надання такого договору позивачу, або акту приймання-передачі вищезазначеного приміщення орендодавцю в разі закінчення строку дії оренди, що б свідчило про відсутність між сторонами договірних відносин оренди щодо нежитлове приміщення №2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36,85 кв.м., та виключало відповідальність відповідача нести оплату за комунальні послуги перед позивачем за поставлену останнім теплову енергію.

Підставою для відмови у задоволенні позову в оскаржуваному рішенні зазначено, що надані суду представником позивача ксерокопії договорів оренди нежитлового приміщення та додаткових угод до нього, не свідчать про те, що ОСОБА_1 , як фізична особа, є орендарем нежитлового приміщення № 2 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36,85 кв. м., що вказані договори підписані ОСОБА_1 як членом Національної спілки художників України, тобто саме від її імені ОСОБА_1 уклав даний договір та додаткові угоди до нього, яка є юридичною особою, тому саме спілка повинна бути відповідачем у справі. 

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. 
Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. 

Частиною 2 ст. 237 ЦК України передбачено, що не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. 

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства ( ч. 3 ст. 237 ЦК України). 

Відповідно до ч. 1,2 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи.

Частиною 1 ст. 246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою особою, уповноваженою на це її установчими документами. 

Отже, у разі, якщо відповідач укладав договір оренди не від свого імені, а від імені юридичної особи Національної спілки художників України, в договорі оренди зазначалось би «Орендар - Національна спілка художників України від імені якої представляє інтереси ОСОБА_1 на підставі довіреності». Членський квиток, виданий національною спілкою художників Україні ОСОБА_1 не є документом, який підтверджує повноваження відповідача як представника юридичної особи на підписання цього договору.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що договір оренди нежитлового приміщення № 548 від 22 серпня 2000 року та додаткові угоди до нього були укладені саме юридичною особою Національною спілкою художників України від імені якої діяв Щербина В.М., тому саме спілка повинна бути належним відповідачем у справі, є помилковими.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , як фізична особа є індивідуальним споживачем послуг з постачання теплової енергії, який користується об`єктом нежитлового приміщення № 2 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору оренди від 22 серпня 2000 року № 548, додатковими угодами до договору оренди від 01 жовтня 2018 року та від 01 жовтня 2019 року і отримує послуги з постачання теплової енергії для власних потреб.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову також прийшов до висновку, що надані представником позивача ксерокопії договорів є недопустимими доказами у даній справі, оскільки вони отримані з порушенням порядку, встановленого Законом. Позивач не є володільцем оригіналів вказаних договорів та не надав суду належним чином завірені їх копії.

Відповідно до положень частини третьої, четвертої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» уповноважений орган управління - орган, до сфери управління якого належить балансоутримувач.

Відповідно до пп. 11, ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів та організовують контроль за використанням орендованого державного майна.

Згідно до частини 3 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» контроль за використанням нерухомого та рухомого майна покладається на балансоутримувачів.

Отже закон покладає саме на балансоутримувача ефективне використання та збереження державного майна, а також забезпечення належної експлуатації та утримання майна, яке перебуває на його балансі.

Відповідно до Додаткових угод до Договору оренди від 01 жовтня 2018 року, та 01 жовтня 2019 року балансоутримувачем за договором оренди є Комунальне підприємство «ВРЕЖО № 7». У відповідь на запит Концерну «МТМ» балансоутримувачем було надано копії Договору оренди та додаткових угод до договору оренди від 22 серпня 2000 року № 548. Оригінали документів відсутні у Концерну «МТМ» так як апелянт не є стороною по договору. Дані копії на підтвердження факту користування відповідачем приміщенням за адресою надання послуг були долучені представником позивача до матеріалів цивільної справи № 335/8548/24 через Електронний суд з накладенням електронного цифрового підпису.

Відповідно до частини 1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. 

Відповідно до ч. 3 ст. 95 ЦПК України учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними (частина дев`ята статті 83 ЦПК України).

Разом з тим, слід враховувати, що частинами сьомою-восьмою статті 43 ЦПК України встановлено: 
- у разі подання до суду документів в електронній формі учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи. Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення. Якщо інший учасник справи відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язаний зареєструвати електронний кабінет, але не зареєстрував його, учасник справи, який подає документи до суду в електронній формі з використанням електронного кабінету, звільняється від обов`язку надсилання копій документів такому учаснику справи.

- якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим
учасникам справи в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи (його представника) відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".

Водночас, абзацом другим частини першої статті 177 ЦПК України встановлено, що у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи (частина десята статті 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зробила висновок, що вимоги до процесуальних документів і додатків до них визначає процесуальний закон, а не Національний стандарт України, затверджений Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики. Правила проставлення відмітки про засвідчення копії документа, визначені у пункті 5.27 ДСТУ 4163-2003, не поширюються на засвідчення копій документів, які учасники справи подають до суду.

Отже, оскільки у процесі розгляду справи відповідачем не було заявлено клопотання про витребування оригіналів письмових документів, наданих позивачем, копії, надані позивачем до позовної заяви та з клопотанням про долучення доказів у відповідності до норм ЦПК України є належними доказами, а отже безпідставними є висновки суду першої інстанції про неналежність наданих позивачем договорів.

Крім того, відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач серед іншого має право у встановленому законодавством порядку відключитися від систем централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.
Наразі чинним є Порядок відключення споживачів від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 169 від 26.07.2019.
Враховуючи знаходження належного відповідачу нежитлового приміщення в багатоквартирному будинку, відсутність документів на підтвердження відключення від мережі опалення, суд апеляційної інстанції вважає, що вказане приміщення є опалювальними.
Факт отримання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , в якому знаходиться орендоване нежитлове приміщення відповідача, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону 2021-2024 років, які розміщені в загальному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті Запорізької міської ради та відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі (а.с.12,19-23).
Згідно пункту 32 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21.08.2019 (далі – Правила), розрахунковим періодом для оплати обсягу спожитої послуги є календарний місяць.
Пунктом 34 цих Правил визначено, що споживач здійснює оплату за цим договором щомісяця не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, що є граничним строком внесення плати за спожиту послугу.
За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
В період з листопада 2021 року по 30 червня 2024 року позивач надав відповідачу послугу з постачання теплової енергії на загальну суму 31 455, 37 грн.

В матеріалах справи наявна інформація щодо нарахування за послуги постачання теплової енергії за договором №72224721 ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 та архів показів опалення (а.с.41-43).

Для здійснення перевірки нарахувань позивачем надано всі необхідні дані, що містяться в рахунку, а саме покази приладу обліку, площу опалювальних приміщень у будинку, площу приміщення відповідача, тарифи що діяли в розрахунковому періоді.

Подача теплоносія на об`єкт відповідача нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 у спірному періоді підтверджується інформацією щодо спожитої теплової енергії по будинку та по споживачу з листопада 2021 року по червень 2024 року (а.с.41-42).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості відповідачка за вказаний період послуги з постачання теплової енергії на суму 31 455, 37 грн не оплатив (а.с.24).

Відповідачем контррозрахунок суми заборгованості заявленої позивачем до стягнення суду не наданий.
Оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги з постачання теплової енергії станом на час прийняття рішення не погашена, розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, тому колегія суддів прийшла до висновку, що вказана заборгованість має бути стягнута з відповідача в повному обсязі. 
Колегія суддів зауважує, що відповідач не надав документи на підтвердження відключення нежитлового приміщення від мережі опалення у встановленому законодавством порядку.
Посилання відповідач про те, що він не підписував договір оренди нежитлового приміщення від 22 серпня 200 року № 458 за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 36,85 кв.м. та додаткових угод до нього не заслуговують на увагу, оскільки належним доказом на підтвердження чи спростування цього факту є висновок почеркознавчої експертизи. Відповідач не звертався до суду із клопотанням про проведення судової почеркознавчої експертизи з цього питання.
Належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що за період з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2024 року ОСОБА_1 не був користувачем нежитлового приміщення № 2 за адресою: АДРЕСА_1 , останній суду не надав.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги Концерну «МТМ» ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.
З урахуванням наведеного, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд не в повній мірі з`ясував обставини справи, які мають значення для справи, не визначився з характером спірних правовідносин, не повно дослідив наявні у справі докази та не дав їм належної оцінки згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, не правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2024 року на суму 31 455, 37 грн.
Колегія суддів вбачає аргументи апеляційної скарги виправданими.
Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з нормами ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи задоволення позовних вимог та апеляційної скарги з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2422,40 грн сплаченої позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією №7620 від 02 липня 2024 року, за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн сплаченої позивачем, що підтверджується платіжною інструкцією №1107 від 11 лютого 2025 року, а всього 6056 грн.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд у відповідності до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України, визнавши апеляційну скаргу обґрунтованою, скасовує оскаржуване рішення суду з прийняттям нової постанови про задоволення позову Концерну «Міські теплові мережі».

Керуючись ст.ст.367,368,369,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 січня 2025 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії в сумі 31 455, 37 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2422,40 грн за подання позовної заяви, у розмірі 3633,60 грн за подання апеляційної скарги, а всього у розмірі 6056грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 10 квітня 2025 року.

Головуючий, суддя                 Суддя                         Суддя
Подліянова Г.С.          Кочеткова І.В. Онищенко Е.А.