ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2025 року 
м. Чернівці
справа № 725/304/24
провадження 822/256/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кулянди М.І.,
суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,
за участю секретаря Скулеби А.І.,
учасники справи:
позивач Чернівецька міська рада,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради, 
апеляційна скарга Чернівецької міської ради на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 січня 2025 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Вольська-Тонієвич О.В. 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2024 року Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом зобов`язання провести перебудову нежитлових приміщень.
Позов мотивовано тим, що у комунальній власності територіальної громади міста Чернівці знаходиться земельна ділянка по АДРЕСА_1 .
Власником нежитлових приміщень у підвальному приміщенні по АДРЕСА_1 (станом до 26.12.2023 року ) була ОСОБА_1 , яка є відповідачем по справі.
На адресу управління порядку та контролю за благоустроєм Чернівецької міської ради стали надходити скарги мешканців будинку, АДРЕСА_1 щодо незаконності облаштування ОСОБА_1 входу до належних їй на праві власності нежитлових приміщень за вказаною вище адресою.
У зв`язку із цим, посадовими особами Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради спільно з працівниками управління порядку та контролю за благоустроєм Чернівецької міської ради, управління земельних ресурсів та Чернівецької міської ради було здійснено вихід за місцем розташування зазначеного об`єкта будівництва та виявлено самовільне зайняття відповідачем ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0012 га та самочинного облаштування на ній входу до підвальних приміщень.
При цьому, встановлено, що Чернівецькою міською радою не приймалось жодних рішень про надання  ОСОБА_1 чи будь-яким іншим особам вказаної земельної ділянки у власність чи користування. Також встановлено, що самочинне будівництво проведене без відповідного дозволу на право виконання будівельних робіт.
У подальшому, власником нежитлового приміщення за вищевказаною адресою, на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2023 року став ОСОБА_2 .
Враховуючи наведені вище обставини, просила усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою; АДРЕСА_1 , площею 0,0012 га, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 провести перебудову нежитлових приміщень за вказаною адресою.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що Чернівецькою міською радою передчасно заявлено вказаний позов, адже позивачем не доведено факту порушення його прав самочинним будівництвом, здійсненим на належній йому земельній ділянці, зважаючи на наведене вище рішення Чернівецької міської ради № 1740 від 28.03.2024 року, яким фактично надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі Чернівецька міська рада просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, не звернув уваги на те, що спірна земельна ділянка перебуває у власності Чернівецької міської ради. Відповідачі не набувши у встановленому Земельним кодексом України порядку права користування земельною ділянкою та права на виконання будівельних робіт ОСОБА_1 та ОСОБА_2 безпідставно та неправомірно користуються земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим мають звільнити цю ділянку, провівши відповідну перебудову належного останньому на праві власності об`єкта нерухомості.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 грудня 2023 року ОСОБА_4 продав нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 88,8 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 .
Як убачається із акту виходу на об`єкт будівництва від 24.10.2023 року, працівниками Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Чернівецької міської ради встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 самовільно, без права на виконання будівельних робіт та прийняття об`єкта в експлуатацію, влаштовано окремий вхід до підвальних приміщень, власником яких у той час була ОСОБА_5 (а.с.9-10,14).
Під час обстеження вказаної земельної ділянки встановлено, що добудова окремого входу до підвальних приміщень здійснена на земельній ділянці, орієнтованою площею 0,0012га, яка належить до земель комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади. Правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку не видавались (а.с.11-13).
Згідно з висновком експерта №156, складеного 12.08.2024 року, площа земельної ділянки, яка розташована під самовільно влаштованим входом до підвальних приміщень, що належать на праві власності ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 , становить 0,0010га (а.с.59-68).
Рішенням Чернівецької міської ради №1740 від 28 березня 2024 відповідачу ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтованою площею 0,0015га в оренду терміном на п`ять років для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (код 03.07) (обслуговування сходової клітини) (а.с.53).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява N 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004у справі N 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 у справі N 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Такі правові позиції Верховний Суд виклав в постановах від 22 травня 2019 року у справі № 310/7353/13-ц та від 17 березня 2020 року у справі № 274/4841/17.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
У справі, яка переглядається спір, що виник у правовідносинах щодо захисту прав Чернівецької міської ради на земельну ділянку комунальної власності від порушення відповідачем при здійсненні ним самочинного будівництва (частина четверта статті 376 ЦК України).
Чернівецька міська рада проcила суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою за адресою; АДРЕСА_1 , площею 0,0012 га, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 провести перебудову нежитлових приміщень за вказаною адресою.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина перша та друга статті 376 ЦК України).
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).
За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила будівництво. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц вказано, що: «збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.
Згідно з висновком експерта №156, складеного 12 серпня 2024 року, на спірній земельній ділянці, площею 0,0010 га самовільно збудовано окремий вхід на облаштованому бетонному фундаменті, з встановленням металевих стійок з металевих квадратних труб, з оздобленням листів полікарбонату та облаштовано бетонні сходи в підвальні приміщення, які належать на праві власності ОСОБА_2 , які добудовані до бокового фасаду житлового будинку АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод користування земельною ділянкою шляхом перебудови не відновлять порушене право користування спірною земельною ділянкою, оскільки перебудова самовільно збудованого окремого входу та бетонних сходів у підвальне приміщення не відновить повноцінного користування спірною земельною ділянкою. 
А тому відновлення користування спірною земельною ділянкою можливе лише у випадку звільнення земельної ділянки від самовільно збудованого окремого входу та бетонних сходів у підвальне приміщення шляхом знесення.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Отже, позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушених прав, а тому слід відмовити у задоволенні позову.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, враховуючи наведене, слід змінити мотивувальну частину рішення, виклавши її в редакції цієї постанови.
У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Чернівецької міської ради задовольнити частково. 
Змінити мотивувальну частину рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 15 січня 2025 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту судового рішення - 16 квітня 2025 року.
Головуючий                                           М.І. Кулянда
Судді: О.О. Одинак 
Н.Ю. Половінкіна