Номер провадження: 22-ц/813/3780/25 
Справа № 522/8640/16-ц
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Зуєвої Ірини Іванівни, представника комунального підприємства «Одесміськелектротранс» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2024 року, постановленого під головуванням судді Чернявської Л.М., повний текст рішення складений 05 грудня 2024 року, у цивільній справі за позовом комунального підприємства «Одесміськелектротранс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю нерухомим майном та знесення самочинно збудованого нерухомого майна за рахунок відповідача, -
        в с т а н о в и в:
У травні 2016 року комунальне підприємство «Одесміськелектротранс» (далі КП «Одесміськелектротранс») звернулося до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю нерухомим майном та знесення самочинно збудованого нерухомого майна за рахунок відповідача, в якому просило зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди у здійсненні права власності КП «Одесміськелектротранс» шляхом знесення самочинно збудованих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , застосувавши наслідки нікчемного правочину відчуження квартири АДРЕСА_2 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що на праві власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради знаходиться комплекс приміщень першого та другого поверхів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 691,2 кв.м.
Вказаний комплекс приміщень знаходиться на балансі КП «Одесміськелектротранс», ще з 1963 року та зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності від 17.01.2015 року.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.12.2006 року по справі №2-11063/06 визнано за ОСОБА_3 право власності на житлову будівлю, площею 75,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 та суд надав їй адресу: АДРЕСА_4 .
ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 05.03.2007 року продала вказану квартиру ОСОБА_4 , який в свою чергу продав її ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2007 року.
Також позивач зазначив, що під час розгляду справи ОСОБА_1 відчужила спірну будівлю ОСОБА_2 .
Оскільки, предметом спору є спірна будівля у користуванні якої здійснюються перешкоди КП «Одесміськелектротранс», позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.
ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про застосування строків позовної давності.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2024 року у задоволені позову КП «Одесміськелектротранс» відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Зуєва І.І., представник КП «Одесміськелектротранс» звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не взяв до уваги, що шляхом багаторазових будівельних робіт, приміщення лабораторій, яке знаходиться за спірною адресою та яке включено до права власності територіальної громади м. Одеси незаконно включено до самочинно збудованого комплексу приміщень та земельній ділянці, яка не виділялась для будівництва, позивач не надавав дозволу на таке будівництво, та неправомірними діями відповідачів позивач позбавлений права володіння своїм майном.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
В судове засідання, призначене на 13 травня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник Одеської міської ради не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 216, 217, 219-222 т. 2).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Зуєвої І.І., представника КП «Одесміськелектротранс», перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради, на праві власності, належить комплекс приміщень першого та другого поверхів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 691,2 кв.м., що підтверджується свідоцтвом про право власності індексний номер 32331234 від 17.01.2015 року.
Вказаний комплекс приміщень загальною площею 691,2 кв.м. знаходиться в КП «Одесміськелектротранс» на праві господарського відання та використовується позивачем в своїй господарській діяльності.
ОСОБА_1 на праві власності, належить квартира АДРЕСА_2 . Право власності підтверджується свідоцтвом на право власності індексний номер 19905938 від 02.04.2014 року, підставою видачі є декларації № ОД 142140700905 про готовність об`єкту до експлуатації.
Адміністративний позов КП «Одесміськелектротранс» до УДАБК ОМР за участю ОСОБА_1 про скасування декларації про готовність об`єкту до експлуатації, залишений без розгляду ухвалою від 10 вересня 2019 року.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року апеляційну скаргу КП «Одесміськелектротранс» залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2019 року про залишення без розгляду адміністративного позову КП «Одесміськелектротранс» до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_1 , про скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації залишено без змін. Судове рішення набрало законної сили.
Під час розгляду справи, ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, відчужила спірну будівлю ОСОБА_2 .
Відмовляючи у задоволені позову КП «Одесміськелектротранс», суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, за захистом яких позивач звернувся до суду.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав. 
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У пунктах 3, 5 частини другої статті 119 ЦПК України визначено, що в позовній заяві позивач викладає зміст позовних вимог та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до наведених норм зазначений спосіб захисту права власності спрямований на попередження можливого порушення, які на момент подання позову відсутні або не настали, але при цьому у власника є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права у майбутньому.
Після настання порушення прав та законних інтересів власників вони мають право вимагати усунення будь-яких створених ним перешкод у користуванні своїм майном.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертаючись до суду з позовом просив усунути перешкоди у здійсненні права власності КП «Одесміськелектротранс», шляхом знесення самочинно збудованих приміщень за рахунок ОСОБА_5 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_5 .
При цьому, позивач посилався на вимоги ст. 376 ЦК України, та вказував, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.
У судовому засіданні представник позивача заявила, що позивач не вважає ОСОБА_1 та ОСОБА_2 добросовісним набувачем.
Судом вірно встановлено, що позивач зобов`язаний довести, що ОСОБА_1 здійснила самочинне будівництво, як попередній власник, та ОСОБА_2 , як теперішній власник, незаконно володіє належною квартирою, і довести що КП «Одесміськелектротранс» є законним власником спірного майна, а спірна квартира вибула з володіння позивача не з його волі.
На доведення тих обставин, КП «Одесміськелектротранс» посилалось на постанову Одеського апеляційного суду по справі №2-11063/06 від 13 вересня 2022 року.
Судом вірно встановлено, що об`єкт нерухомості, який вказаний в постанові Одеського апеляційного суду, як самочинно побудований не належить та не належав позивачу, а побудований об`єкт створював перешкоди у користуванні прибудинковою територією позивача.
Відповідач ОСОБА_1 , набула право власності на кв. АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі декларації № ОД 142140700905 про готовність об`єкту до експлуатації.
Відповідач ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2015 року, посвідченого державним реєстратором Масловою М.В., Другої одеської державної нотаріальної контори, Одеського міського нотаріального округу.
Також, судом вірно зазначено, що позивач не оскаржує правомочність набуття права власності на квартиру ОСОБА_1 . Правочини, за якими вони набули право власності є дійсними, ніким не оскаржувались, недійсними не визнавались.
Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка є частиною національного законодавства України.
Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову, оскільки позивачем не надано підтверджуючих доказів того, що об`єкт нерухомості, який знаходиться у користуванні позивача і об`єкт нерухомості, який знаходиться у власності відповідача, один і той же, з урахуванням того, що об`єкт нерухомості, який знаходиться у користуванні позивача знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 691,2 кв.м., а об`єкт нерухомості, який належить відповідачу на праві власності знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . 
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
При цьому, суд першої інстанції  при застосуванні  норм права до вказаних правовідносин вірно  врахував висновки щодо застосування  норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.
Доводи апеляційної скарги адвоката Зуєвої І.І., представника КП «Одесміськелектротранс» про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не взяв до уваги, що шляхом багаторазових будівельних робіт, приміщення лабораторій, яке знаходиться за спірною адресою та яке включено до права власності територіальної громади м. Одеси незаконно включено до самочинно збудованого комплексу приміщень та земельній ділянці, яка не виділялась для будівництва, позивач не надавав дозволу на таке будівництво, та неправомірними діями відповідачів позивач позбавлений права володіння своїм майном, колегія суддів залишає без задоволення, за наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 08.12.2006 року за рішенням Приморського районного суду м. Одеси за ОСОБА_3 визнано право власності на житлову будівлю квартири АДРЕСА_6 (а.с. 115 т. 1).
05.03.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 загальної площі 75,0 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 05.03.2007 року, та зареєстрований у реєстрі № 1150 (а.с. 121 т. 1). 
15.11.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 загальної площі 75,0 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 15.11.2007 року, та зареєстрований у реєстрі № 20134 (а.с. 126 т. 1). 
В подальшому на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 11.03.2014 року, ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності від 02.04.2014 року на квартиру АДРЕСА_2 загальної площі 217, 2 кв.м. (а.с. 92 т. 1).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що об`єкт, на який визнано право власності за рішенням Приморського районного суду м. Одеси за ОСОБА_3 мав загальну площу 75,0 кв.м. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності від 02.04.2014 року на квартиру АДРЕСА_2 загальної площі 217, 2 кв.м., на підставі поданої декларації, а тому підстав вважати, ствердження позивача про самочинну будівлю не відповідають матеріалам справи.
За встановленими обставинами, колегія суддів приходить висновку, що доводи апеляційної скарги матеріалами справи не підтверджені, що саме відповідач здійснила самовільний захват земельної ділянки та проводила там будівельні роботи без відповідних дозволів та відповідачем отримано свідоцтво на право власності на підставі декларації про готовність об`єкту до експлуатації.
Більш того, земельна ділянка не передавалась позивачу, власником є ОМР, яка в свою чергу будь-яких позовних вимог не заявляла.
Колегія суддів вважає, що на момент розгляду справи, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Зуєвої Ірини Іванівни, представника комунального підприємства «Одесміськелектротранс» – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 05 червня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда