Справа № 442/1610/20                                Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С. 
Провадження № 22-ц/811/2813/24                Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 березня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,
Cуддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,
Cекретар Салата Я.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу № 442/1610/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,- про стягнення компенсації
в с т а н о в и в :

06 березня 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації.
       Позовна заява мотивована тим, що з 22.11.2016 перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 
       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.03.2018 шлюб між ними розірвано. У зв`язку із укладенням шлюбу 20.10.2018 вона змінила прізвище із « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 ». 
       За час шлюбу вони з відповідачем придбали автомобіль марки Ford Focus 2007 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 , вартість якого по договору купівлі-продажу складає 157 098,38 грн. 
       Однак, даним транспортним засобом користується лише відповідач, перешкоджаючи їй при цьому в користуванні спільним автомобілем. У зв`язку із наявністю спору про поділ майна вона звернулась до суду із вимогами про поділ зазначеного вище майна подружжя. 
       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.12.2018 визнано за нею право власності на частку даного транспортного засобу. Постановою Львівського апеляційного суду від 16.12.2019 вищевказане рішення суду залишено без змін. Зважаючи на те, що автомобіль є неподільною річчю, просить стягнути з ОСОБА_1 в якості компенсації вартості транспортного засобу у розмірі 78 549,19 грн.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 серпня 2024 року позов – задоволено.
       Стягнуто з  ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2  в якості компенсації частину вартості транспортного засобу марки Ford Focus 2007 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 78 549,19 (сімдесят вісім тисяч п`ятсот сорок дев`ять гривень 19 коп.).
       Стягнуто з  ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 840,80 (вісімсот сорок гривень 80 коп.) судових витрат.
       Рішення суду оскаржив відповідач  ОСОБА_1 .
       Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду є необгрунтованим.
       Вважає, що позивачка у встановленому законом порядку не оформила право власності (1/2 частку) на спірний автомобіль, тому не може ставити питання про стягнення вартості частки.
       Вважає, що безпідставно судом першої інстанції покладено судові витрати на ОСОБА_1 , не враховуючи того, що позивачка сама обрала грошову компенсацію замість користування автомобілем.
       Зазначає, що позивачка не здійснювала жодних дій передбачених ч. 1 ст. 360 ЦК України щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності.
       Звертає увагу, що жодних перешкод у користуванні автомобілем для позивачки ОСОБА_1 не вчиняв.
       Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 серпня 2024 року та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
       Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
       За змістом ч.1 ст. 367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Матеріалами справи та судом встановлено, що  ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 22.11.2016 перебували у зареєстрованому шлюбі.
       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.03.2018 шлюб між ними розірвано.
       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.12.2018, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16.12.2019 визнано за          ОСОБА_6 право власності на частку транспортного засобу марки Ford Focus 2007 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 . Вищевказаним рішенням суду встановлено, що подружжям було придбано транспортний засіб марки Ford Focus 2007 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 та який визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..
       Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.06.2022, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24.11.2022, встановлено, що фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 припинено з 13.01.2018.
       Даними рішеннями судів встановлено, що вищевказаний транспортний засіб придбаний на підставі договору купівлі-продажу 4641/2018/797624 від 23.01.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за 157098,38 грн.
       Згідно Договору купівлі продажу транспортного засобу №4641/2018/797624 від 23.01.2018 та з довідки Територіального сервісного центру №4642 Регіонального сервісного центру у Львівській області від 16.03.2018 №31/13-4642/178 вартість спірного автомобіля становила 157098,38 грн.
       Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, суд, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження №14-182цс21, дійшов висновку, що з відповідача на корить позивачки слід стягнути частини вартості спірного транспортного засобу як компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності на цю неподільну річ, а саме в розмірі 78 549,19 грн.
       З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з наступних підстав.
       Відповідно до ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
       За положеннями ч.2ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
       Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Відповідно до ч.1ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
       Частиною 1статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
       Згідно з ч.1ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
       Слід врахувати, що ч.ч.1-3 ст.364 ЦК України передбачено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
       Частинами 2, 3 статті 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364цього Кодексу.
       Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.12.2018, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 16.12.2019 року встановлено, що транспортний засіб марки Ford Focus 2007 року випуску, р.н.з. НОМЕР_1 визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнано за ОСОБА_6 право власності на частку цього автомобіля.
       Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції з`ясував, що позивачка дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення в користь позивачки грошової компенсації за 1/2 частину належного їй спільного майна подружжя, яке в натурі залишається у відповідача. 
       При цьому, визначаючи суму компенсації частки ТЗ, суд першої інстанції виходив із вартості автомобіля, визначеного договором купівлі- продажу транспортного засобу №4641/2018/797624 від 23.01.2018 та довідки Територіального сервісного центру №4642 Регіонального сервісного центру у Львівській області від 16.03.2018 №31/13-4642/17, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів для спростування заявлених до компенсації грошових коштів, клопотання про визначення дійсної вартості автомобіля не заявляв.
       Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що жодних перешкод у користуванні автомобілем для позивачки ОСОБА_1 не вчиняв, оскільки спірний автомобіль, зареєстрований на ім`я відповідача, який фактично використовує майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому позивачка має право на отримання грошової компенсації вартості цього транспортного засобу.
       Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно покладено судові витрати на ОСОБА_1 , оскільки вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд першої інстанції керувався частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Щодо доводів апеляційної скарги, що відповідач перебував на лікарняному, а представник, беручи участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, не змогла увійти в кабінет «Електронного суду», колегія зазначає наступне: 
       Справа перебуває в провадженні з 2020 року, розгляд справи неодноразово відкладався, в тому числі за клопотанням відповідача та його представника. До початку судового засідання та в процесі слухання справи 09.08.2024 року відповідачем чи його представником не надано суду доказів про перебування на лікарняному відповідача ОСОБА_1 , а його представником не надано клопотання про участь в режимі відеоконференції.
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Відтак, колегія суддів, з врахуванням розумності строків розгляду справи та неприпустимості зловживання процесуальними правами, та з огляду на те, що будь яких клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представника представлено не було, погоджується з судом першої інстанції, який розглянув справу без участі відповідача та його представника.
Враховуючи встановлені обставини справи, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
       Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.
       Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).
       Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції
у х в а л и в:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення  Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 серпня 2024 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 20 березня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк