ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 947/20590/22
провадження № 61-757св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Сердюка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,	
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року у складі колегії суддів Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права власності на транспортний засіб та зобов`язання його повернути.
Позов мотивовано тим, що 23 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого відповідачка набула право власності на автомобіль марки Mercedes-Bens, модель «GL 350 СDI», 2015 року випуску, колір коричневий, VIN НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 (далі - автомобіль). Проте обумовлені договором кошти за автомобіль відповідачка позивачеві не сплатила.
Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд:
розірвати договір купівлі-продажу автомобіля, який укладено 23 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
визнати за ним право власності на автомобіль, припинивши право власності ОСОБА_2 на цей транспортний засіб;
зобов`язати ОСОБА_2 повернути автомобіль ОСОБА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Київський районний суд міста Одеси рішенням від 24 січня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив. Розірвав договір купівлі-продажу автомобіля, укладений 23 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнав право власності на автомобіль за ОСОБА_1 , припинив право власності ОСОБА_2 на цей транспортний засіб. Зобов`язав ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 автомобіль.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка порушила зобов`язання щодо оплати ціни договору, що має істотний характер, і значною мірою позбавляє іншу сторону того, на що вона розраховувала під час укладення спірного договору, зокрема й через значне знецінення національної валюти.
Одеський апеляційний суд постановою від 30 листопада 2023 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 24 січня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами невиконання відповідачкою умов договору щодо несплати відповідних коштів за договором купівлі-продажу. Тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у січні 2024 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 12 листопада 2020 року у справі № 642/3198/19 (провадження № 61-22656св19);
пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме вказує, що він і його представник не отримували засобами поштового зв`язку та / або через систему «Електронний суд» копій апеляційної скарги, отже, апеляційний суд порушив принцип рівності сторін та позбавив заявника права на захист.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд помилково керувався тим, що матеріалами справи підтверджено здійснення оплати відповідачкою за придбаний за договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2021 року автомобіль.
Позивач обрав належний спосіб захисту його прав.
Рух справи в суді касаційної інстанції
У січні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2023 року.
Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 23 жовтня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу автомобіля, який зареєстровано сервісним центром 8047 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у місті Києві (далі - РСЦ ГСЦ МВС у місті Києві) в присутності адміністратора ОСОБА_3.
Відповідно до пункту 1.1 договору купівлі-продажу позивач зобов`язувався передати у власність відповідачці автомобіль, що належав позивачу на праві власності.
Згідно з пунктом 3.1 договору купівлі-продажу за домовленістю сторін ціна автомобіля становить 800 000,00 грн.
У пункті 2.1 договору купівлі-продажу визначено, що передання транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна.
Відповідно до пункту 5.1 договору купівлі-продажу відповідачка зобов`язана в порядку та на умовах, визначених договором, сплатити позивачу ціну транспортного засобу зазначену у пункті 3.1 договору.
Згідно з пунктом 2.2 договору купівлі-продажу право власності на транспортний засіб переходить з моменту підписання цього договору.
Передання обумовленого договором транспортного засобу підтверджується матеріалами справи та сторони не заперечують.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У частині першій статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу захисту своїх порушених прав посилався на те, що обумовлені договором купівлі-продажу транспортного засобу грошові кошти за автомобіль відповідачка позивачеві не сплатила.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження 
№ 61-2417сво19) зазначив, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Свобода договору визначена серед основних принципів цивільного законодавства (пункт 3 статті 3 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частинами першою, другою статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.
Частиною другою статті 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд під час застосування статті 328 ЦК України повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав та в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).
Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» від 18 листопада 2015 року № 941, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є зокрема укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб.
Стаття 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» та стаття 34 Закону України «Про дорожній рух» передбачають державну реєстрацію транспортних засобів, порядок здійснення якої визначає Кабінет Міністрів України.
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажом транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України, з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.
Пунктом 8 Порядку № 1388 визначено, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язків платежів), а також внесення у встановленому порядку платежів за державну реєстрацію (перереєстрацію) зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.
Таким чином, укладення договору купівлі-продажу в простій письмовій формі у сервісному центрі МВС, за присутності представника сервісного центру, фактично утворює собою специфічну форму посвідчення такого договору з боку уповноваженої особи.
Апеляційний суд у справі, що переглядається, установив, що договір купівлі-продажу транспортного засобу від 23 жовтня 2021 року укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у сервісному центрі 8047 РСЦ ГСЦ МВС у місті Києві в присутності адміністратора ОСОБА_3 . Також встановлено, що ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла обумовлений вказаним договором транспортний засіб.
Відповідно до пункту 2.1 договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2021 року продавець передає, а покупець приймає транспортний засіб після повної оплати його вартості.
У постанові від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження                    № 12-145гс19) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок, що якщо сторони домовилися про отримання платежів за договором купівлі-продажу майна до його підписання, то це свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену завчасно за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору покупцем за своїми зобов`язаннями з оплати вартості майна за договором.
Тобто факт передання коштів за договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2021 року передував факту підписання договору та передання транспортного засобу, що свідчить про те, що підписаний сторонами договір є беззаперечно належним та допустимим доказом виконання зобов`язання щодо передання грошових коштів ОСОБА_1 .
З урахуванням того, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, а передання транспортного засобу відповідно до положень пункту 2.1 договору купівлі-продажу, укладеного у сервісному центрі 8047 РСЦ ГСЦ МВС у місті Києві, відбулося після повної оплати вартості, то Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 виконала умову вказаного договору щодо повної оплати вартості автомобіля.
Отже, за встановлених у справі обставин апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на відсутність порушеного права позивача.
У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження                   № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 касаційний суд заначив, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) предметом спору є вимоги про стягнення боргу за договором позики.
У постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 642/3198/19 (провадження № 61-22656св19) предметом спору є вимоги про визнання договору найму житла дійсним, стягнення моральної шкоди.
Отже, посилання у касаційній скарзі про неврахування апеляційним судом висновків при розгляді справ у подібних спірних правовідносинах, які були викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 12 листопада 2020 року у справі № 642/3198/19 (провадження № 61-22656св19), є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Загальні висновки щодо того, що факт виконання грошового зобов`язання має підтверджуватися належними доказами, не суперечать висновкам судів у справі, що переглядається.
Посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 та його представник не отримували засобами поштового зв`язку та / або через систему «Електронний суд» копій апеляційної скарги, що свідчить про порушення апеляційним судом принципу рівності сторін та позбавлення заявника права на захист, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 359 ЦПК України питання про відкриття апеляційного провадження у справі вирішується не пізніше п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або заяви про усунення недоліків, поданої у порядку, передбаченому статтею 357 цього Кодексу.
Разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи (стаття 361 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження).
Одеський апеляційний суд ухвалою від 24 березня 2023 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокатка Скрипник Д. О., на рішення Київського районного суду міста Одеси від 24 січня 2023 року. 
ОСОБА_2 надіслано копію ухвали про відкриття апеляційного провадження, а іншим учасникам справи разом із копією ухвали про відкриття провадження надіслано копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів, що також підтверджується супровідним листом Одеського апеляційного суду від 28 березня 2023 року (а. с. 122-123, т. 1).
Копію ухвали апеляційного суду від 24 березня 2023 року з копією апеляційної скарги з додатками направлено на адресу ОСОБА_1 (квартира АДРЕСА_1 ), яка зазначена ним у позовній заяві.
24 квітня 2023 року до апеляційного суду повернулося рекомендоване поштове відправлення № 6530013744760, в якому надіслано ОСОБА_1 копії ухвали суду апеляційної інстанції від 24 березня 2023 року та апеляційної скарги з додатками, з довідкою поштового відділення про причину повернення - «адресат відмовився» (а. с. 163, т. 1).
Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Верховний Суд ураховує відсутність у матеріалах касаційної скарги підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку у зв`язку із проставленням відмітки «адресат відмовився», тому факт неотримання заявником поштового відправлення, яким суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу про відкриття апеляційного провадження з копією апеляційної скарги з додатками за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з відмовою адресата у її отриманні, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер, наслідки якого покладаються на заявника.
Отже, ОСОБА_1 вважається таким, що належно повідомлений про відкриття апеляційного провадження з 24 квітня 2023 року, а доводи про ненадсилання йому копії апеляційної скарги з додатками є безпідставними.
Крім того, Верховний Суд бере до уваги, що відповідно до заяв від 07 та 08 листопада 2023 року про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді через підсистему «Електронний суд», поданих до апеляційного суду через підсистему «Електронний суд», адвокати Осадчий А. Ю. та Яцишиа В. В., діючи від імені та в інтересах ОСОБА_1 , вважаються такими, що ознайомлені з матеріалами справи в електронному вигляді (а. с. 183, 185, т. 1).
30 листопада 2023 року до апеляційного суду через систему «Електронний суд» від адвоката Осадчого А. Ю. від імені ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з участю адвоката у слідчих діях у кримінальному провадженні (а. с. 198, т. 1).
30 листопада 2023 року до апеляційного суду через систему «Електронний суд» від адвоката Яцишина В. В. від імені ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з поганим самопочуттям адвоката (а. с. 200, т. 1).
Апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання представника Осадчого А. Ю.  з огляду на те, що посилання адвоката на зайнятість в іншому процесі не може бути підставою для відкладення розгляду справи, оскільки на підтвердження своєї зайнятості не надано відповідних доказів. Адвокат самостійно має визначитися з пріоритетністю справи його клієнтів. Тому суд апеляційної інстанції вважав наведені адвокатом причини неявки у судове засідання неповажними.
Щодо клопотання адвоката Яцишина В.В. про відкладення розгляду справи, у зв`язку із хворобою, апеляційний суд керувався тим, що на підтвердження викладених у клопотанні про відкладення розгляду справи обставин адвокат не надав жодного доказу його звернення до закладу охорони здоров`я.
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders SA v. Spain») Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд урахував баланс інтересів учасників справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, наявність умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатність матеріалів справи для її розгляду та те, що адвокати не обґрунтували поважність причин для відкладення розгляду справи, враховуючи передбачені процесуальним законом строки її розгляду та тривалість апеляційного розгляду, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань представників ОСОБА_1 .
Отже, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 був належно повідомлений про розгляд справи апеляційним судом, його представникам було надано доступ до матеріалів справи, тому він, як учасник процесу, не був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права та права гарантовані Конституцією України і брати участь в судовому розгляді, про який був належно повідомлений, та надати докази і заперечення як особисто, так і через своїх представників.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 27 червня 2017 року у справі «Лазаренко та інші проти України» (заява № 70329/12 та 5 інших заяв) зазначав, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть впевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, зокрема, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свої думки щодо кожного документа в матеріалах справи.
У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам собою недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції.
ОСОБА_1 у розумні інтервали часу мав вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження, тому з урахуванням наведеного посилання заявника на порушення принципу рівності сторін та позбавлення його права на захист, є безпідставними.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Одеського апеляційного суду від 30 листопада 2023 рокузалишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                      І. М. Фаловська
С. О. Карпенко 
В. В. Сердюк