КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 357/9834/23                                                                     Головуючий у суді І інстанції Бебешко М.М.
Провадження № 22-ц/824/3049/2025                                                      Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
02 квітня 2025 року                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2024 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
в с т а н о в и в:
 
У липні 2023 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовну заяву обґрунтувало тим, що  ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 09 серпня 2019 року.
Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідачки також підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.
Відповідно до виявленого бажання відповідачці було відкрито кредитний рахунок, для користування яким видано кредитну картку та встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 29 000,00 грн з огляду на те, що позичальник надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту і його зміни за рішенням та ініціативою банку.
Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, своєчасно не здійснювада щомісячні мінімально обов`язкові платежі за кредитом та процентами, станом на 10 березня 2023 року за нею рахується заборгованість у загальному розмірі 30 380,27 грн, з яких: 24 729,03 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5 651,24 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2024 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кредитна заборгованість відповідачки перед АТ КБ «ПриватБанк» виникла внаслідок заволодіння грошовими коштами з рахунку останньої невідомими сторонніми особами і саме банк має доводити, що списання вказаних коштів виникло з вини ОСОБА_1 . Так як банк не спростував доводи відповідачки щодо заволодіння її грошовими кредитними коштами шляхом вчинення відносно неї шахрайських дій зі сторони невідомих осіб, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитної заборгованості перед ним зі сторони відповідачки, що в свою чергу відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 176/14445/22 та від 29 березня 2024 року у справі № 456/4026/21, є підставою для відмови в задоволенні позову.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Абібулаєвої Т.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення заборгованості задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції усунувся від обов`язку надати оцінку доказам, поданих стороною позивача на противагу словам відповідача під час судового засідання від 05 вересня 2024 року, а саме матеріалам службового розслідування щодо обставин вчинення спірної транзакції від 29 січня 2022 року на суму 23 998,00 грн.
Звертає увагу, що матеріали службового розслідування містили інформацію щодо доказів, про які суд зазначив, як відсутні, зокрема, перевіркою відомостей з архіву записів телефонних розмов на сервісі Voice Record System щодо звернень клієнта ОСОБА_1 до банку шляхом дзвінка на сервісний номер телефону встановлено запис такого звернення (ID запису 711704376) з контактного номеру телефону НОМЕР_1 клієнта. Під час спілкування оператор 3-го рівня Gold лінія НОКЦ ГО ОСОБА_2 (DN041091IVE) отримала від клієнта інформацію про отримання від сторонньої особи інтернет-посилання напередодні оскарженої фінансової операції. Перейшовши по ньому, клієнт ОСОБА_1 вказала на інтернет-ресурсі дані щодо власної платіжної картки.
Так, відповідно до розмови відповідачки та оператора кол-центру на 34 хв. розмови ОСОБА_1 визнає факт переходу за фішинговим посиланням і введення даних своєї картки і картки своєї доньки, дослівно: «не самостійно створювала оплату на суму 23 тис. грн, …хотіла продати на OLX речі… в OLX написала і виявилось що це обман», а на питання оператора щодо того, чи переходила вона за посиланням від покупця товару, відповідач відповіла стверджувально, дослівно: «правильно, вказувала реквізити по цій карті по моїй і ще по одній карті моєї доньки».
Оскільки зазначені обставин щодо розголошення облікових даних було надано суду першої інстанції під час судового засідання 05 вересня 2024 року, проте суд уваги на це не звернув і оцінки таким доказам не надав, до суду апеляційної інстанції повторно подаються матеріали службового розслідування з аудіозаписом, де відповідачка визнає, що самостійно вчинила дії із втрати облікових даних.
Посилання місцевого суду на судову практику Верховного Суду є нерелевантними для спірних правовідносин, оскільки банком надано беззаперечні докази щодо дій ОСОБА_1 , які призвели до втрати облікової інформації, що підтверджено належними і допустимими доказами, а також банком доведено факт електронної ідентифікації електронного платіжного засобу.
При ухваленні оскаржуваного рішення поза увагою суду залишились і правові норми, що регулюють порядок здійснення транзакцій за допомогою дистанційних каналів обслуговування клієнтів та не враховано, що спірна транзакція була проведена з електронною ідентифікацією платіжного засобу.
Вказує, що відповідачка була зареєстрована в додатку Приват24 за логіном НОМЕР_1 та була його користувачем.
Перевіркою авторизації у Приват24 під обліковим записом клієнта ОСОБА_1 встановлено, що напередодні і під час проведення оспорюваної фінансової операції відбулася авторизація під її обліковим записом Приват24 з одного і того самого пристрою POT-LX1|HUAWEI, з ідентифікатором банку imei НОМЕР_4. Тобто доступ до Приват24 здійснено через типовий мобільний пристрій відповідачки з використанням при авторизації її мобільного телефону. Доказів, що цей пристрій не належить відповідачці і що вона попередньо ним не користувалася до суду не надано.
Таким чином, під час здійснення спірної транзакції банком була проведена електронна ідентифікація платіжного засобу шляхом авторизації відповідачки в Приват24 з введенням всіх її облікових даних з її типового пристрою. Інформація про втрату платіжного пристрою (мобільного телефону POT-LX1|HUAWEI з imei НОМЕР_5) ні до суду, ні до банку не надавалась. Транзакція була вчинена із коректним зазначенням даних по платіжній карті НОМЕР_3 , необхідних для її проведення (повний номер платіжної картки, термін дії, CVV2-код).
Позивач також зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначено правову норму, якою суд обґрунтовує відповідальність банку за вчинення спірної транзакції з рахунку відповідачки, а здійснено лише посилання на практику Верховного Суду у справах, де були встановлені інші фактичні обставини до спірних правовідносин.
Наголошує, що у справі, яка розглядається, банком проведено службове розслідування, докази та інформація про яке додана до матеріалів справи, із зазначенням даних щодо обставин вчинення спірної транзакції та наданням письмових доказів, які це підтверджують.Авторизація в платіжному застосунку за фішинговим посиланням з Приват24 відповідачки вчинено з використанням саме її фінансового телефону, про що свідчать матеріалах службового розслідування.
Крім того, відповідно до витягу з ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження № 12022116030000188 зазначено, що дії щодо заволодіння коштів третьою особою відбулися шляхом довіри, на що суд першої інстанції уваги не звернув, а саме: «ІПНП № 3149 (м. Біла Церква) встановлено, що 29 січня 2022 року не встановлена особа, перебуваючи у невстановленому місці, через мережу інтернет, шляхом довіри заволоділа грошовими коштами у сумі 23 998,00 гривень, належних ОСОБА_1 , чим спричинила останній матеріального збитку».
Отже, на момент звернення відповідачки до поліції було встановлено факт заволодіння коштами третьою особою шляхом довіри, що виключає покладення відповідальності за дії третіх осіб на банк, який також не має жодної можливості впливати на дії клієнтів із розголошення ними даних в тому числі у мережі інтернет і вводити дані своїх карток, які в майбутньому можуть бути використані з метою здійснення платежів.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідачка зазначає, що твердження АТ КБ «ПриватБанк» про те, що судом не взято до уваги і не оцінено матеріали перевірки, якими позивач намагається довести розголошення нею облікових даних, що дало змогу вчинити спірні транзакції, не відповідають дійсності, оскільки в судовому засіданні були оглянуті надані позивачем матеріали, однак із пояснень представника було встановлено лише те, що вона зверталась на гарячу лінію «ПриватБанку» з повідомленням про викрадення коштів та їй було рекомендовано звернутися до поліції. З інших даних, зазначених в матеріалах перевірки, не можливо достеменно (безспірно) встановити, що саме з її вини були зняті кошти з рахунку.
Звукозапис, на який посилається позивач в апеляційній скарзі, не був долучений до матеріалів справи і не досліджувався в судовому засіданні, а тому відповідно до вимог статті 83 ЦПК України не являється належним і допустимим доказом у справі.
Звертає також увагу на те, що відсотки, які були нараховані на викрадені кредитні кошти, повернуті банком 11 та 12 березня 2022 року на підставі рішення банку № 6762003, що підтверджується випискою за період з 09 серпня 2019 року по 15 березня 2023 року, що в свою чергу підтверджує визнання банком крадіжки коштів та відсутності її вини. Згідно із положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку - споживача послуг.
Окрім цього, доводи позивача щодо перевірки фінансових операцій клієнта ОСОБА_1 не свідчать про наявність її вини, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц, де зазначено, що «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 09 серпня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 підписали анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг у ПриватБанку (для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів) (а.с. 16, 17, 124-141).
Цього ж дня відповідачка підписала паспорт споживчого кредиту (а.с. 18, 19).
Згідно із довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про видані позичальнику кредитні картки на підставі вказаного договору 09 серпня 2019 року відповідачці була видана кредитна картка «Універсальна» № НОМЕР_3 із терміном дії до червня 2023 року (а.с. 15).
Відповідно до довідки позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , старт карткового рахунку відбувся 09 серпня 2019 року та цього ж дня встановлено кредитний ліміт у розмірі 5 000,00 грн, який до 20 грудня 2022 року поетапно збільшувався до 27 630,00 грн, а 26 грудня 2022 року - зменшений до 0,00 грн (а.с. 14).
До анкети-заяви банк додав, окрім копії паспорту відповідачки, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 04 липня 2019 року, які не підписані ОСОБА_1 (а.с. 20-41).
Згідно із розрахунком заборгованості договором № б/н від 09 серпня 2019 року за відповідачкою в АТ КБ «ПриватБанк» станом на 10 березня 2023 року обліковується заборгованість за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 30 380,27 грн, з яких: 24 729,03 грн - заборгованість за тілом кредиту, 5 651,24 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с. 10-13).
Рух кредитних коштів по картковому рахунку  ОСОБА_1 підтверджується банківською випискою за період з 09 серпня 2019 року по 15 березня 2023 року (а.с. 48-53).
Відповідно до даної виписки 29 січня 2022 року з карткового рахунку відповідачки були зняті грошові кошти у розмірі 23 998,00 грн в якості підтвердження предавторизації: ООО KOMFI TREJ.
29 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Білоцерківського районного управління поліції ГУ НП в Київській області із заявою з приводу заволодіння її грошовими коштами через мережу інтернет в сумі 23 998,00 грн.
За казаним фактом сектором дізнання Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022116030000188 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України (а.с. 96).
Відповідно до виписки з банківського рахунку відповідачки АТ КБ «ПриватБанк» 01 березня 2022 року нарахувало ОСОБА_1 проценти за користування кредитними коштами, однак після отримання від відповідачки заяви та витягу з ЄРДР скасувало нарахування відсотків 11 березня 2022 року і повернуло проценти за лютий 2022 року в сумі 968,19 грн відповідно до рішення банку № 6762003 (а.с. 48).
У заяві від 26 червня 2024 року ОСОБА_1 просила АТ КБ «ПриватБанк» надати копію поданої до банку заяви про крадіжку коштів та рішення банку № 6762003 про повернення списаних відсотків за лютий 2022 року (а.с. 153).
Відповідно до листа від 22 липня 2024 року, адресованого ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» зафіксовано звернення останньої на гарячу лінію 3700 29 січня 2022 року о 18:51:54 год та рекомендовано змінити платіжну картку, фінансовий номер та пароль входу в Приват24, а також звернутися до правоохоронних органів у випадку впевненості в наявності шахрайських дій щодо списання грошових коштів (а.с. 158, 159).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів та підтвердження того, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати відповідні платіжні операції, тому підстави вважати, що у відповідачки наявна кредитна заборгованість перед позивачем відсутні.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
У справі, яка переглядається, що 09 серпня 2019 року сторони підписали анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг у ПриватБанку, яка є формою договору про надання банківських послуг.
За своєю правовою природою такий правочин є змішаним договором, оскільки містить в собі умови як договору банківського рахунку, так і умови кредитування рахунку, оскільки після підписання анкети-заяви клієнту у банку відкривається картковий рахунок, видається до нього картка та може встановлюватися кредитний ліміт.
Тобто, між сторонами виникли правовідносини щодо відкриття, ведення, обслуговування карткового рахунку, його функціонування та кредитування на підставі підписаної відповідачкою анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», чинного на момент спірних правовідносин, платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.
Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.
Відповідно до частин сьомої - десятої розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, чинного на момент спірних правовідносин, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.
Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.
Відповідно до пункту 11 розділу VI Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Отже, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.
Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян».
Аналіз вказаних положень актів цивільного законодавства дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.
Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорюванні ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу.
Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки.
При цьому на платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та підтверджується сталою судовою практикою, викладеною у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22 та інших.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.
Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, суду апеляційної інстанції виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 691/699/16-ц (провадження № 61-16504св18) вказано, що: «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, що переглядається, встановлено, що 29 січня 2022 року з карткового рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк»були зняті (списані) кредитні кошти у розмірі 23 998,00 грн в якості підтвердження предавторизації: ООО KOMFI TREJ.
Відповідачка в суді першої інстанції вказувала про те, що 29 січня 2022 року невідомі особи шахрайським шляхом зняли з її банківської картки (без фізичного контакту через мережу інтернет) суму кредитних коштів у розмірі 23 998,00 грн. Цього ж дня вона звернулася на гарячу лінію АТ КБ «ПриватБанк» та повідомила оператора банку про незаконне списання грошових коштів, а також звернулася до Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області, у зв`язку з чим було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України. Банком 01 березня 2022 року було нараховано відсотки на списані кошти за лютий 2022 року, проте у березні 2022 року прийнято рішення про їх повернення.
У витязі з ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження № 12022116030000188 від 30 січня 2022 року зазначено, що 29 січня 2022 року не встановлена особа, перебуваючи у невстановленому місці, через мережу інтернет, шляхом довіри заволоділа грошовими коштами в сумі 23 998,00 грн, належних ОСОБА_1 , чим спричинила останній матеріальні збитки.
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Суд першої інстанції вірно вважав, що банком не доведено належними і допустимими доказами тих обставин, що ОСОБА_1  своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка давала змогу ініціювати платіжні операції в мережі інтернет, в тому числі за допомогою мобільному додатку «Приват24».
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не дослідив і не надав правову оцінку матеріалам службового розслідування щодо обставин вчинення спірної транзакції від 29 січня 2022 року на суму 23 998,00 грн колегія суддів не сприймає, оскільки з тих матеріалів, які представник позивача надала в судовому засіданні 05 вересня 2024 року, безспірно не вбачається, що саме ОСОБА_1 вчинила дії з метою сприяння втрати кредитних коштів зі свого карткового рахунку.
Ці матеріали службового розслідування складаються із копій заяви ОСОБА_1 від 26 червня 2024 року, зареєстрованої банком 02 липня 2024 року, заявки (кейса) працівника банку № 15885129 від 17 липня 2024 року, коментарів щодо закриття заявки від 17 липня 2024 року, листа АТ КБ «ПриватБанк» від 22 липня 2024 року та інших роздруківок документів (153-170), які всупереч вимогам статті 95 ЦПК України не завірені належним чином, а тому в суду першої інстанції не було підстав оцінювати їх та покладати в основу судового рішення від 05 вересня 2024 року.
Натомість, висновок за результатами перевірки фінансових операцій клієнта ОСОБА_1 . ІАС карта щодо події по лінії ІТ № 25353, складений ще 06 серпня 2024 року, з аудіозаписом телефонної розмови на сервісі Voice Record System, долучено представником АТ КБ «ПриватБанк» лише до апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (пункт 6 частини другої статті 356 ЦПК України).
Згідно із частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року в справі № 369/7772/15-ц (провадження № 61-12848св21) зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
Зважаючи на те, що банком не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали йому подати в суді першої інстанції у встановлений законом строк під час розгляду справи всі наявні у нього та відомі йому докази, що мають значення для справи, а також не повідомлено суду про неможливість подання відповідних доказів з об`єктивних причин і не надано документального підтвердження здійснення всіх залежних від нього дій, спрямованих на отримання вказаних доказів, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для прийняття до розгляду на стадії перегляду рішення суду висновку АТ КБ «ПриватБанк» за результатами перевірки фінансових операцій відповідачки по картковому рахунку.
При цьому суд першої інстанціїобґрунтовано зазначив, що перед списанням з кредитного рахунку відповідачки 29 січня 2022 року грошової суми у розмірі 23 998,00 грн, на цьому рахунку була кредитна заборгованість в сумі 3 715,46 грн, а 14 лютого 2022 року ОСОБА_1 через термінал самообслуговування поповнила картковий рахунок на суму 3 800,00 грн, що в свою чергу свідчить про відстуність заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк». 
Як повідомила в судовому засіданні представник позивача, банком після березня 2022 року нараховувалися відсотки лише на суму заборгованості у розмірі 23 998,00 грн, тобто на суму коштів, які були безпідставно списані з кредитного карткового рахунку сторонні - невідомі сторонами особи.
За відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними
Колегія суддів погоджується з тим, що сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача (про який зазначає банк в апеляційній скарзі), не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вище перелічених постановах Верховного Суду, перевірив доводи відповідачки про те, що вона своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка давала змогу ініціювати платіжну операцію.
З огляду на те, що АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердило належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей за кредитною карткою, її особового рахунку, акаунту у додатку Приват24, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжну операцію 29 січня 2022 року щодо перерахування (списання) з її карткового рахунку грошових коштів на суму 23 998,00 грн, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким відповідачка фактично не отримувала кошти у кредит.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 686/30030/21.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.
Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У такому разі розподіл судових витрат позивача не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 вересня 2024 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Судді:                                                                                   С.А. Голуб 

 
Т.А. Слюсар 

 
Д.О. Таргоній