ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

14 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 464/5772/24
провадження № 51-822км25  

 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:  
секретаря судового засідання            ОСОБА_4 ,
прокурора                                                 ОСОБА_5 ,
захисника                                                 ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                           ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
                                                                      
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника   ОСОБА_6 на вирок Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2025 рокуу кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_7 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше судимого останній раз 03 листопада 2023 року Сихівським районним судом м. Львова за ч. 1 ст. 125, ч.1 ст. 309, 70 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці,
 
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 309 КК. 
 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Сихівського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 року  ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
 
Відповідно до ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного ОСОБА_7   покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 03 листопада 2023 року й остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 4 місяці.
 
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту набранням вироком законної сили, зарахувавши у строк відбуття покарання строк його перебування в місцях позбавлення волі за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 03 листопада 2023 року, а саме з 22 січня 2024 року.
 
Вирішено долю речових доказів і процесуальних витрат.
 
За вироком суду  ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді порушення правил обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, тобто діючи з прямим умислом, вчинив кримінальне правопорушення у сфері незаконного обігу психотропної речовини. Так 13 листопада 2023 року, близько 17:00,  перебуваючи біля будинку № 36, що по пр. Червоної Калини, у м. Львові, він в траві знайшов (придбав) зіп пакет, у якому знаходилась порошкоподібна речовина синього кольору. Зрозумівши, що це психотропна речовина, обіг якої заборонено, ОСОБА_7 вирішив привласнити знайдений зіп пакет, у якому знаходилась порошкоподібна речовина синього кольору, та незаконно зберігав такий при собі з метою подальшого самостійного вживання, без мети збуту, заховавши його у куртку. Далі, 15 листопада 2023 року, близько 14:47, ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку №69 що по пр. Червоної Калини у м. Львові та зберігаючи при собі вказану психотропну речовину був виявлений працівниками поліції, яким у подальшому добровільно видав із лівої шкарпетки на нозі, в яку був одягнутий, зіп пакет, у якому знаходилась порошкоподібна речовина синього кольору. Виявлена та вилучена у ОСОБА_7 порошкоподібна речовина синього кольору згідно висновку експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, є психотропною речовиною PVP, яка відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено. Загальна маса вилученої наркотичної речовини становить 0,2603 грам. 
 
Львівський апеляційний суд 05 лютого 2025 року скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 309 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
 
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного ОСОБА_7   покарання частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 03 листопада 2023 року й остаточно визначив покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 4 місяці.
 
Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 07 листопада 2024 року.
 
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
 
Захисник у касаційній скарзі не оспорює фактичні обставини справи та доведеності винуватості підзахисного, просить суд касаційної інстанції скасувати вирок Львівського апеляційного суду з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
На думку сторони захисту, апеляційний суд невмотивовано скасував вирок місцевого суду, при цьому не обґрунтував у своєму рішенні, які ж порушення закону допустив суд першої інстанції, зарахувавши у строк відбування покарання строк його перебування в місцях позбавлення волі за попереднім вироком Сихівського районного суду м. Львова від 03 листопада 2023 року починаючи з 22 січня 2024 року.
 
Апеляційний суд, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі через збільшення його кінцевої тривалості, погіршив його становище, а тому таке рішення явно є несправедливим та необґрунтованим, а отже незаконним. За вироком Сихівського районного суду м. Львова кінцевий строк відбування покарання є 22 квітня 2025 року, а за  вироком Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року кінцевий строк відбування покарання ОСОБА_7 є 07 березня 2026 року.
 
Захисник указує на те, що суд апеляційної інстанції призначаючи покарання ОСОБА_7 не врахував, що він вчинив кримінальне правопорушення невеликої тяжкості, матеріальної та моральної шкоди цим кримінальним правопорушенням не спричинено, значний період перебування в місцях позбавлення волі за попереднім вироком позитивно вплинуло на його перевиховання, він щиро розкаявся у вчиненому, подальше утримання засудженого в місцях позбавлення волі може негативно вплинути на подальше його життя та стан здоров`я.
 
Позиції учасників судового провадження в судовому засіданні 
 
Захисник та засуджений підтримали доводи касаційної скарги і просять її задовольнити. 
 
Прокурор не підтримала доводи, викладені у касаційній скарзі сторони захисту, і просила Суд відмовити в її задоволенні. Водночас просила в порядку ч. 2 
ст. 433 КПК змінити рішення стосовно ОСОБА_7 , виключивши із мотивувальних частин вироків посилання на кваліфікуючу ознаку незаконне придбання, зберігання психотропної речовини без мети збуту у великих розмірах, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження прокурор у суді першої інстанції змінив обвинувачення і виключив вказану кваліфікуючу ознаку. В решті судові рішення залишити без зміни.  
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, позицію засудженого та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
 
Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у касаційній скарзі не оспорюються.
 
Доводи сторони захисту про безпідставний перегляд апеляційним судом вироку місцевого суду, на думку колегії суддів, є неспроможними.
 
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого і має на метіне тільки кару, 
а й виправлення засудженого. 
Апеляційний суд погодився з вироком місцевого суду про призначення 
ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК мінімального покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, й часткового приєднання невідбутого покарання у виді 4 місяців позбавлення волі. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду, оскільки суд безпідставно зарахував  ОСОБА_7 у строк відбування покарання термін його перебування в місцях позбавлення волі за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 03 листопада 2023 року з 22 січня 2024 року. 
Таке рішення, на переконання апеляційного суду, суперечить приписам ч. 1 
ст. 71 КК, оскільки закон не передбачає зарахування відбутого покарання при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків.
 
Апеляційний суд, встановив, що ОСОБА_7 будучи раніше засудженим вироком Сихівського районного суду м.Львова від 03 листопада 2023 року до реального відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, до відбуття покарання вчинив новий злочин, передбачений ч. 2 ст. 309 КК, а тому у зв`язку з наявністю сукупності вироків, підлягають застосуванню приписи ст. 71 цього Кодексу.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 4  ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
 
У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року (справа № 243/7758/20) міститься висновок про застосування норм права, згідно з яким для застосування закріплених у ч. 1 
ст. 71 КК правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності:
- перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим - «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком;
- друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.
Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.
Суди попередніх інстанцій застосували приписи ст. 71 КК та з урахуванням даних про особу засудженого і інших обставин, які мають значення при визначенні того чи іншого виду покарання, умов його відбування, було призначено покарання за ч. 2 ст. 309 цього Кодексу у виді одного року позбавлення волі, що є мінімальним покаранням даного виду за цією статтею.
 
Призначене покарання за ч. 2 ст. 309 КК стороною захисту не оспорюється.
 
Тобто суд, врахував комплекс обставин, які за законом мають правове значення при визначенні виду і розміру покарання, в тому числі конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу засудженого. 
 
Крім того, згідно матеріалів кримінального провадження на час постановлення вироку місцевим судом 07 листопада 2024 року невідбута частина покарання за попереднім вироком складала 5 місяців 15 днів, оскільки ОСОБА_7 почав відбувати покарання з 22 січня 2024 року. Частково приєднавши покарання за попереднім вироком у виді 4 місяців позбавлення волі і визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 4 місяці, суди не допустили порушень ч. 1 ст. 71 КК.
 
Апеляційний суд ухвалюючи свій вирок врахував, що ОСОБА_7 не обирався запобіжний захід у цьому кримінальному провадженні, а тому визначив початок строку відбування покарання з дня ухвалення вироку місцевого суду - 
07 листопада 2024 року.
 
Суд також правомірно визнав необґрунтований висновок районного суду про зарахування періоду відбутого покарання за попереднім вироком, оскільки на відміну від приписів ст. 70 КК, яка регламентує порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, ст. 71 цього Кодексу, яка визначає порядок призначення покарання за сукупністю вироків і передбачає можливість повного або часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком та не передбачає зарахування у строк покарання вже відбуту його частину за попереднім вироком.
 
Така позиція відповідає сталій судовій практиці, приписам ст. 71 КК, а тому рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.
 
З урахуванням викладеного касаційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню.  
 
Водночас, слушною є позиція представника публічного обвинувачення, яка вказує на необхідність зміни судових рішень стосовно ОСОБА_7 в порядку ч. 2 ст. 433 КК, оскільки суди у вироках безпідставно вказали кваліфікуючу ознаку дій засудженого, як незаконне придбання, зберігання психотропної речовини без мети збуту у великих розмірах. 
 
З матеріалів кримінального провадження убачається, що прокурор у справі 24 жовтня 2024 року в суді змінив обвинувачення стосовно ОСОБА_7 і виключив вказівку на кваліфікуючу ознаку незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту у великих розмірах і кваліфікував дії засудженого за ч. 2 ст. 309 КК, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчиненого протягом року після засудження за цією статтею (т. 1, а.с. 27-33). 
 
Разом з цим, з мотивувальних частин судових рішень убачається, що суди дії  ОСОБА_7 кваліфікували за ч. 2 ст. 309 КК України, а саме як незаконне придбання, зберігання психотропної речовини без мети збуту, протягом року після засудження за цією статтею, у великих розмірах.
 
З огляду на викладене, відповідно до приписів ч. 2 ст. 433 КПК вироки місцевого  та апеляційного судів необхідно змінити, виключити з мотивувальних частин цих рішень посилання на кваліфікуючу ознаку дій засудженого, а саме незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту «у великих розмірах». 
 
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого 
ОСОБА_7 залишити без задоволення.
 
У порядку ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України вироки Сихівського районного суду м. Львова від 07 листопада 2024 року та Львівського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у кримінальному провадженні стосовно  ОСОБА_7  змінити. 
 
Виключити з мотивувальних частин указаних судових рішень посилання як на кваліфікуючу ознаку дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України незаконне придбання, зберігання психотропної речовини без мети збуту у великих розмірах. 
 
В іншій частині судові рішення залишити без зміни.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                                  ОСОБА_3