ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

02 червня 2025 року                     місто Чернівці                   справа №727/945/25
провадження №22-ц/822/511/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Височанської Н.К.,
суддів: Литвинюк І.М., Половінкіної Н.Ю.
секретар Факас А.В.
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 , 
третя особа – ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Чернівецької міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 квітня 2025 року по цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини, головуючий в суді першої інстанції суддя Танасійчук Н.М.,-

В С Т А Н О В И В:
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини.
Посилалася на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що вона та її син являються внутрішньо переміщеними особами.
Вказує, що син ОСОБА_3 постраждав від наслідків збройного конфлікту в Україні, зазнав психологічного насильства внаслідок воєнних дій, в результаті чого у нього виникли психологічні порушення. 
Також, вказує, що син ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю. Для відновлення емоційного стану дитини та забезпечення гармонійного розвитку, він потребує постійного догляду, емоційної підтримки та стабільного середовища. 
Позивачка, як мати, постійно піклується про здоров`я, освіту та розвиток дитини ОСОБА_3 .
Вказує, що вона разом з сином проживає за адресою: АДРЕСА_1 та на теперішній час стан та потреби дитини ОСОБА_3 повністю відповідають всім нормам та потребам.
Зазначає, що відповідач не може забезпечити дитині належні умови для фізичного, емоційного та інтелектуального розвитку.
Виходячи з досвіду спільного виховання, ОСОБА_2 не демонструє обізнаності щодо медичних потреб дитини, не має досвіду забезпечення особливого догляду за дитиною із відповідним станом здоров`я.
Умови, які створює батько, не відповідають рекомендаціям медичних фахівців, що може негативно впливати на фізичний та емоційний стан дитини. Під час спільного проживання виявлялися випадки ігнорування батьком рекомендацій лікарів та відсутність відповідальної участі в лікуванні дитини.
Вважає, що визначення місця проживання сина разом зі позивачкою є найкращим варіантом для забезпечення його здоров`я, безпеки та благополуччя. 
Вказує що нею створені комфортні умови для проживання дитини, включаючи окремий простір, який відповідає його віковим і медичним потребам. 
Просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини – відмовлено. 
Повний текст рішення складено судом 08 квітня 2025 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, вказала, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені у позові та свої доводи мотивує тим, що синові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів внаслідок чого в сина виникли психологічні порушення.
Також син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною з інвалідністю з 03 лютого 2022 року до 21 липня 2032 року.
У зв`язку із станом здоров`я, син потребує постійного дотримання рекомендацій медичних працівників. Умови, які створює батько, не відповідають рекомендаціям лікарів, що може негативно впливати на фізичний та емоційний стан дитини. Під час спільного проживання виявлялися випадки ігнорування відповідачем рекомендацій лікарів та відсутність відповідальної участі в лікуванні дитини.
Після припинення фактичних шлюбних стосунків їх стосунки із відповідачем погіршилися, останній почав погрожувати, що забере сина, а також мало місце, що відповідач забирав сина, однак в зазначений час не повертав додому, при цьому постійно погрожував, що без її відома вивезе дитину до м. Харкова та за кордон, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом. 
Визначення місця проживання дитини з матір`ю необхідне для захисту інтересів і прав дитини щодо проживання, отримання освіти (вибору навчального закладу), тимчасового виїзду за кордон на лікування, оздоровлення та відпочинок дитини з матір`ю без згоди батька.
Після винесення судом рішення, відповідач почав налаштовувати сина проти матері, забирати дитину без її згоди та повертати сина додому з порушення графіку, зокрема 23 квітня 2025 року він забрав сина та повіз його до м. Львова на матч футболу «Буковина-Динамо» та вже зі ОСОБА_4 повідомив, що син приїде додому на наступний день й не відповідав на її дзвінки з свого телефону та з телефону сина, у зв`язку із цим вона хвилювалася за життя та здоров`я сина, тому вимушена була зателефонувати на спецлінію 102 із проханням зв`язатися з колишнім чоловіком та дізнатися де він з їх сином, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку №28394 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 26 квітня 2025 року.
24 квітня 2025 року відповідач прийшов до школи до сина та забрав сина без її дозволу та відмовився приводити сина додому, у зв`язку із цим вона телефонувала на спецлінію 102, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 28488 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 26 квітня 2025 року.
25 квітня 2025 року відповідач заявився до навчального закладу де навчається їх син та заявив, що він бажає забрати документи сина (особову справу дитини) та відвезти сина до міста Полтави за місцем свого фактичного проживання та у зв`язку із цим вона телефонувала на спецлінію 102, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 28615 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 26 квітня 2025 року.
Вказала, що їх син навчається в 3-А класі Чернівецького ліцею № 3 ЧМР та відповідно до довідки №305 від 30 квітня 2025 року вказано, що батько дитини вперше з`явився в закладі 25 квітня 2025 року, а до цього не відвідував батьківські збори та інші шкільні заходи, не брав участі в його вихованні. Інтересами та вихованням дитини цікавиться виключно мати ОСОБА_1 . 
Відповідно до інформації №303 від 30 квітня 2025 року наданої Чернівецьким ліцеєм № 13 вказано, що учень ОСОБА_5 , навчається в Чернівецькому ліцеї № 13 Чернівецької міської ради з 01 вересня 2024 року. Вперше за період навчання ОСОБА_6 в ліцеї, 25 квітня 2025 року, до закладу освіти по хлопчика прийшов батько виявивши бажання його забрати в м.Полтаву та викликав представників правоохоронних органів. Пред`явив довідку надану ОСОБА_7 закладом освіти про те, що ОСОБА_6 станом на 25 квітня 2025 року дійсно навчається в їхній школі, що не відповідає дійсності. Під час бесіди з адміністрацією закладу освіти в присутності представників правоохоронних органів ОСОБА_8 заявив про те, що хлопчику погано з мамою і він зазнає насилля від неї. Мати учня заперечувала цьому, тому викликала поліцію.
Мати хлопчика, ОСОБА_9 , розповіла, що не заперечувала проти спілкування батька із сином, сама зібрала речі дитини і провела до батька. Після спільно проведених вихідних ОСОБА_6 з батьком побачила, що хлопчик почав інакше поводитися. Говорив про те, що хоче жити із батьком у Харкові, про те, що мама його ображає тощо. Це викликало у жінки підозру, що на ОСОБА_6 чинився тиск, хлопчика переконували, що йому буде краще з батьком ніж з мамою.
Директорка ліцею, ОСОБА_10 , поговоривши з хлопчиком, який був в іншому кабінеті зі психологом і представником ювенальної поліції, повідомила батьків ОСОБА_6 і поліцейських, що дитина плутається у відповідях. На запитання з ким жив хлопчик він відповів, що з батьком. На уточнення, як довго - відповів, що від нового року. Ці факти не відповідають дійсності. 25 квітня 2025 року мати ОСОБА_11 написала заяву про те, що заперечує проти переведення сина до будь якого іншого закладу освіти і забороняє видавати його особову справу батькові.
Відповідно до Інформації за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 проведеного практичним психологом Чернівецького ліцею №13 ОСОБА_12 вказано, що обстеження проводилося на запит матері.
За результатами проведеної методики «Кінетичний малюнок сім`ї» можна припустити, що сім`я відіграє важливу роль в житті дитини. Членами своєї сім' хлопчик вважає себе, тата, маму, бабусю, дідуся та двоюрідного брати. Стосунки з ними учень характеризує як доброзичливі.
ОСОБА_6 сумує за своїм батьком адже через війну вони проживають у різних містах і не мають можливості часто бачитися. Приїхавши до сина минулого тижня батько проводив з ним багато свого часу. Разом вони відпочивали, їздили на футбольну гру, відвідували різні заклади та придбали багато нових іграшок. Таке проведення часу дуже сподобалося хлопцю і він захотів повернутися з батьком у своє рідне місце незважаючи на можливу небезпеку.
Стосунки з матір`ю учень описує теж як доброзичливі. Вже довгий час вони проживають вдвох. Мати займається вихованням дитини та шкільними справами (що підтверджує класний керівник). Вони спільно відпочивають та гуляють. Хлопчик хотів би більше проводити часу разом, але розуміє що мамі потрібно багато працювати. Нещодавно між ними відбувся неприємний інцидент. За словами хлопця мати вдарила його по руці та нозі (це хлопець повідомив і представнику ювенальної поліції) через що хлопець образився та розповів все батьку. Варто зазначити, що учень розповів, що такі випадки не є систематичними.
Розмовляючи з хлопчиком можна помітити деякі розбіжності у його твердженнях. Зважаючи на ранній вік дитини він не може самостійно аналізувати ситуацію та легко потрапляє під вплив дорослих. Тому батькам варто намагатися знайти спільну мову в питаннях виховання дитини та не залучати сина до дорослих конфліктів та маніпуляцій. ОСОБА_6 потребує любові та підтримки зі сторони обох батьків, а нестабільна ситуація, в якій він зараз перебуває може стати причиною зниженого емоційного стану, розгубленості та тривожності.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує, що ніколи не вчиняла фізичне насильство відносного малолітнього сина.
Актом відвідування сім`ї/особи № 365/02-08 від 25 квітня 2025 року Чернівецького міського центру соціальних служб встановлено, що під час відвідування сім`ї ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що малолітній ОСОБА_3 більше тижня проживає з батьком ОСОБА_2 . ОСОБА_13 заперечує факт вчинення насильства і вважає що колишній чоловік методами впливу та погроз налаштовує сина проти неї.
Також відповідач вчиняє психологічний тиск на дитину, постійно маніпулює дитиною, розмовляє з дитиною в неприйнятному тоні, використовуючи нецензурну лексику, погрози, чим на її думку, вчиняє насилля над дитиною. А також те, що відповідач без її відома і згоди планує змінити місце проживання дитини та країну проживання, було нею зафіксовано під час телефонної розмови відповідача із сином 21 квітня 2025 року та записано на CD-R диск.
Вищевказані докази не було змоги надати до суду першої інстанції, оскільки дані обставини сталися після ухвалення рішення суду, тому вважає за необхідне просити суд поновити строки для подачі даних доказів.
Просила рішення скасувати, та ухвалити рішення, яким позов задовольнити повністю, стягнути з відповідача судові витрати.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Вказав, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду першої інстанції, був відсутній реальний спір щодо місця проживання дитини, оскільки малолітній ОСОБА_3 фактично проживав разом з матір`ю - позивачем у справі, що було підтверджено як у суді першої інстанції, так і у висновках відповідного органу опіки та піклування. Представником відповідача у справі адвокатом Шереметою І.С. було подано до суду заяву, в якій просив закрити провадження у справі в зв`язку з відсутністю спору справі.
Позивачка у своїй позовній заяві не зазначала про жодні перешкоди у реалізації нею батьківських прав або про спроби перешкодити їй у спілкуванні та проживанні з дитиною.
Також у справі відсутні докази того, що місце проживання дитини з мамою суперечить будь яких інтересам.
Крім цього, позивачем не дотримано вимог щодо надання доказів у першій інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 80 ЦПК України, учасник справи зобов`язаний подати на підтвердження своїх вимог і заперечень докази, які у нього є, разом із поданням відповідної заяви, або протягом встановленого судом строку. Позивачка не подала належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог у встановлені строки; намагалася надати документи вже в апеляційному провадженні, без обґрунтованого пояснення причин неможливості їх подання у суд першої інстанції; не ініціювала витребування доказів чи призначення експертиз, на які тепер посилається у скарзі.
Таким чином, посилання апелянта на нові докази не може бути підставою скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Вважає, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою, в тому числі у частині посилання на нові докази, які подані у суд першої інстанції.
Звертає увагу суд на докази які були додані ОСОБА_1 , до апеляційної скарги, датовані після прийняття рішення в Шевченківському районному суді м. Чернівці в даній справі.
Також, відповідно до змісту апеляційної скарги апелянт підтверджує факт обставин, що спір виник після прийняття рішення у справі. 
Вказує, що ОСОБА_1 вчинила насильницькій дії щодо їх сина, а саме 19 квітня 2025 року вдома по місцю проживання був побитий мамою ременем в ділянці лівого стегна та правої гомілки, правою рукою по правому передпліччю, шарпала та тиснула ніс. З даного приводу було проведено Судово-медичне дослідження, Акт №245 від 24 квітня 2025 року додається, з даного приводу він звернувся із відповідною заявою до ЧРУП ГУНГТ в Чернівецькій області, а також службу у справах дітей. 
Крім того, 20 травня 2025 року він звернувся із заявою про те, що ОСОБА_1 09 травня 2025 року залишила без нагляду їх сина ОСОБА_3 в зачиненому автомобілі. 20 травня 2025 року про те, що 09 травня 2025 року колишня дружина вдарила їх сина в живіт рукою. 
Вищевказані докази не було змоги надати суду першої інстанції, оскільки дані обставини сталися після ухвалення рішення суду, тому вважає за необхідне просити суд поновити строки для подачі даних доказів.
Також, залучення малолітнього сина до участі в справі в якості третьої особи не можливе тому як він не набув статусу цивільної процесуальної дієздатності (ст. 47 ЦПК України).
У частині вимог апелянта про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, зазначає, що надання правничої допомоги у справі на стадії апеляційного розгляду не є обов`язковим, позивачка самостійно ініціювала необґрунтоване звернення до суду, хоча спір по суті був відсутній, і в подальшому не надала належних доказів для його розгляду; у відповідності до ч. 4 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із зловживанням процесуальними правами, не підлягають відшкодуванню навіть у разі формального задоволення вимог.
Таким чином, з урахуванням викладених обставин щодо безпідставності звернення з апеляційною скаргою, вимоги про компенсацію правничої допомоги є безпідставними та неспіврозмірними зі складністю справи та обсягом правничої роботи.
Позивачка, усвідомлюючи відсутність предмета спору ще на момент подання первинного позову, а також не надавши належних доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог у суді першої інстанції, фактично намагається виправити власну процесуальну бездіяльність шляхом подання апеляційної скарги.
Просив поновити строк для подання доказів та долучити до матеріалів справи: акт СМЕ №245 від 25 квітня 2025 року, довідку №2070 від 23 квітня 2025 року, талон повідомлення єдиного обліку №28522, талон повідомлення єдиного обліку №32254, талон повідомлення єдиного обліку №32253.

Межі розгляду справи
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав. 

Мотивувальна частина
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що 10 липня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб у Алчевському міському відділі реєстрації актів цивільного стану, що підтверджується копію свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 10 липня 2004 року (а.с.8).
В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 22 липня 2016 року (а.с.12).
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 05 лютого 2025 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.119).
Згідно довідок від 02 травня 2022 року №7726-5001596057 та №7726-5001596084, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, та їх фактичне місце проживання є АДРЕСА_1 (а.с.14-15).
Згідно витягу із рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №808/24 від 26 листопада 2024 року, встановлено що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів (а.с.16-17).
Із посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого управлінням соціального захисту населення адміністрації Шевченківського району Харківської міської ради встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною з інвалідністю, а його законним представником (опікуном) призначена ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).
Згідно акту оцінки потреб сім`ї/особи від 23 жовтня 2024 року №823/02-07, наданого Чернівецьким міським центром соціальних служб встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , на час обстеження у квартирі наявні всі комунальні зручності, наявне облаштоване місце для навчання ОСОБА_3 , дитина має окреме ліжко, стан помешкання задовільний (а.с.19-24).
У матеріалах справи наявні копії квитанцій про перерахування відповідачем ОСОБА_2 на рахунок позивачки грошових коштів в період з 01 серпня 2024 року по 08 лютого 2025 року на загальну суму 88 440,7 грн. (а.с.50-65).

Доводи та мотиви апеляційного суду та застосовані норми права переглядаючи основне рішення
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач не заперечує щодо того щоб їх дитина проживала разом з позивачкою, зазначене підтверджується відзивом відповідача. Таким чином, право позивачки не є порушеним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступним підстав.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) зазначено, що: «судами встановлено, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилася дочка - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 добровільно змінила місце свого проживання, малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом із ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла.
Крім того, судами враховано, що згідно з висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради як органу опіки та піклування від 28 вересня 2023 року № 01/00/011/58519 орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_1.
Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою.
З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Тому в цій частині доводи касаційної скарги безпідставні».
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) зазначено, що «суди врахували, що ще до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітня дочка проживатиме разом із батьком, що також підтверджено відповідачем, яка не просила змінювати місце проживання дитини. Крім того, згідно з висновком від 23 лютого 2024 року № 02-1-15/870 орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області також вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком. Верховний Суд звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. З урахуванням наведеного, суди правильно керувалися тим, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) визначено, що «малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 (провадження № 61-13363св24) зазначено, що «у розглядуваній справі суди встановили, що: батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою визначили місце проживання дитини з матір`ю; дитина проживає з матір`ю за своїм зареєстрованим місцем проживання; батько не заявляє про необхідність зміни місця проживання дочки та не вчиняє будь-яких дій спрямованих на зміну такого місця проживання; дитина, яка досягла десяти років, в судовому засіданні висловила бажання і надалі проживати з матір`ю. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку, про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивачки та/або малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень».
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 18 лютого 2025 року у справі №161/352023, від 10 квітня 2025 року у справі №189/1176/24.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У справі, що переглядається ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення місця проживання дитини. 
Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що підставами позову щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю позивачка зазначала, що це найкращий варіант для забезпечення здоров`я, безпеки та благополуччя дитини. Також зазначала, що нею створені комфортні умови для проживання дитини, включаючи окремий простір, який відповідає його віковим і медичним потребам, а тому просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із нею.
Письмового висновку щодо розв`язання спору щодо місця проживання дитини відповідно до вимог статті 19 СК України матеріали справи не містять.
При цьому, з листа Служби у справах дітей Чернівецької міської ради №1/565 від 10 березня 2025 року вбачається, що Сімейним кодексом України врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини державними органами лише в разі наявності спору між батьками. В разі якщо спір між батьками відсутній, місце проживання дитини визначається в позасудовому порядку. Вказує, що матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами. Вважає, що за таких обставин відсутні підстави для надання висновку органу опіки та піклування виконавчим комітетом ЧМР, як одного із доказів для вирішення справи по суті, щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 (а.с.80-81).
Встановлено, що малолітня дитина станом на час розгляду справи в суді першої інстанції та постановлення рішення проживала разом із матір`ю, де створені всі умови для комфортного проживання, дитина матеріально забезпечена, дитина має з матір`ю та батьком емоційний контакт, батько дитини не вимагав зміни місця проживання дитини; орган опіки зазначав про відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини; батько дитини надав заяву, в якій не вказув про зміну місця проживання дитини, не порушув в судовому порядку питання про відібрання дитини у позивача, а також не вказув про наявність у нього перешкод до спілкування з дитиною.
За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що у позивача відсутнє порушене право, яке підлягає захисту.
Доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами після ухвалення рішення виникли конфлікти та спірні ситуації з приводу того, де буде проживати дитина та з ким із батьків їй буде краще, колегія суддів відхиляє, оскільки ці аргументи не були підставами позову та предметом дослідження в суді першої інстанції. Крім того, особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Щодо посилань позивача на існування спору з батьком щодо вільного переміщення дитини батьком, тимчасової зміни місця проживання, перебування неповнолітньої дитини без згоди іншого з батьків, колегія суддів зазначає, що аналіз змісту позовної заяви свідчить про відсутність посилання позивача на ці обставини та вирішення цього питання не становило предмет позову.
В суді апеляційної інстанції було встановлено, що до постановлення судом першої інстанції рішення у справі у сторін був відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Батько приймав участь у вихованні та спілкуванні з дитиною за домовленістю з матір`ю, проте будь-яких заперечень про зміну місця проживання дитини не висловлював. Матеріали справи також не містять будь-яких посилань на докази про те, що між батьками не досягнуто згоди з ким із них має проживати неповнолітня дитина.
Отже, на час розгляду справи в суді право позивачки, з якою дитина і до цього проживала, не є порушеним.
Встановлено, що спір між батьками про визначення місця проживання дитини виник вже після ухвалення рішення по справі. Докази, які сторони надали до апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судом апеляційної інстанції не прийняті, оскільки вони не існували на час постановлення рішення у справі. 
Так, відповідно до вимог частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, які вона довела. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і на засіданні суду апеляційної інстанції.
Дослідження нових доказів відбувається, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала та не могла знати про їхнє існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їхнє подання до суду становило для цього учасника певні труднощі тощо); є інші поважні причини для їхнього неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не були досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (див. постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 145/474/17).
Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів на стадії апеляційного провадження, за відсутності визначених статтею 367 ЦПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже в такому випадку суд створює одному учаснику справи більш сприятливі, аніж іншому умови в розгляді конкретної справи.
Схожі висновки висловлені в постановах Верховного Суду від 02 квітня 2025 року в cправі № 910/3707/24, від 14 квітня 2025 року в справі № 202/8160/22.
Крім цього, у даній справі не надавався висновок служби у справах дітей щодо доцільності проживати неповнолітньої дитини разом з матір`ю у зв`язку з відсутністю спору. Не досліджувалися умови проживання батьків, не з`ясовувалася думка дитини тощо. Відповідач  ОСОБА_2 зустрічних позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини разом із ним не заявляв.
В суді апеляційної інстанції було встановлено, що на даний час дитина проживає разом з батьком. Щодо дитини були проведені психологічні дослідження.
Колегія суддів наголошує, що сторони не позбавлені можливості самостійно на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства врегулювати спірні питання щодо місця проживання малолітнього  ОСОБА_3 , а за відсутності згоди звернутися для вирішення спору до органу опіки та піклування або суду повторно.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності й обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення в частині вирішення позовних вимог відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Доводи апеляційної скарги щодо оскарження основного рішення не спростовують висновків суду, рішення суду щодо позовних вимог ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 квітня 2025 року слід залишити без змін. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 квітня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий:                              Н.К. Височанська
Судді: І.М. Литвинюк
Н.Ю. Половінкіна