УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/7093/24 Головуючий у 1-й інст. Кузнєцов Д. В. 
Категорія 70 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №295/7093/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12 грудня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Кузнєцова Д.В. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року  ОСОБА_1 через представника адвоката Могильницьку Ірину Михайлівну звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив: припинити стягнення з нього ( ОСОБА_1 ) на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; звільнити його ( ОСОБА_1 ) від сплати заборгованості зі сплати аліментів, які стягуються за виконавчим листом №295/12013/14-ц від 14 жовтня 2014 року за період із 07 грудня 2016 року по день ухвалення судом рішення у цій справі; стягнути з ОСОБА_2 на його користь кошти в сумі 75 031,68 грн. 
Позов обґрунтований тим, що 07 жовтня 2000 року між ним ( ОСОБА_1 ) та відповідачем ( ОСОБА_2 ) був зареєстрований шлюб, від якого народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 16 червня 2016 року шлюб розірваний.  Згідно з рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/12013/14-ц від 22 вересня 2014 року з нього ( ОСОБА_1 ) стягувалися аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 1 300 грн на обох дітей до повноліття дочки ОСОБА_5 , а в подальшому 650 грн, щомісячно, до повноліття дочки ОСОБА_6 . Із метою врегулювання його ( ОСОБА_1 ) аліментних зобов`язань щодо утримання доньок, між ним та колишньою дружиною, тобто сторонами, 09 грудня 2016 року укладений договір про передачу права власності на частину квартири у зв`язку з припиненням права на аліменти на дітей. Змістом п.1.4 договору визначено, що після передачі у власність частини квартири малолітнім дітям право ОСОБА_2 на аліменти на дітей, які мають сплачуватися ОСОБА_1 в інтересах малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , вважається припиненим, а ОСОБА_2 зобов`язується самостійно утримувати малолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У квітні 2024 року він дізнався про існування виконавчого провадження, яким згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 22 жовтня 2014 року Богунським відділом ДВС було відновлено з 2018 року стягнення аліментів на утримання дітей. Незважаючи на укладення сторонами договору від 09 грудня 2016 року, ОСОБА_2 звернула до стягнення виконавчий лист №295/12013/14-ц та стягнула з нього ( ОСОБА_1 ) у примусовому порядку через Богунський відділ ДВС у м. Житомирі без достатньої правової підстави кошти в розмірі 75 031,68 грн.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 12 грудня 2024 року провадження у цій справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами закрито (а.с.94-95). Ухвала наразі є чинною.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 12 грудня 2024 року позов задоволений. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 75 031,68 грн та вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що по-перше, слід критично оцінювати доводи позивача про те, що грошові кошти стягнуті в рамках виконавчого провадження та нею отримані без достатньої правової підстави. Так, виконавчий лист №295/12013/14-ц, виданий Богунським районним судом м.Житомира на виконання судового рішення від 22 вересня 2014 року, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, таким, що не підлягає виконанню, не визнавався. Законодавцем передбачені два виключення із правил частин першої ст.1215 ЦК України: якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Відповідно до положень закону обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дій (правочин) ставить під сумнів. Наявними у справі доказами не доведено факту недобросовісності з її боку. По-друге, під час розгляду справи, суд першої інстанції не звернув увагу на те, чи є вона належним відповідачем. Позивач не залучив до участі у справі, як співвідповідача, свою доньку, на утримання якої сплачувалися грошові кошти і яка набула повної правоздатності з часу набуття повноліття та є набувачем і власником сплачених коштів у рахунок аліментів. Також позивач не заявляв клопотань стосовно заміни первісного відповідача на належного, а з власної ініціативи суд не наділений такими повноваженнями з урахуванням норм ЦПК України. Стягнення аліментів на утримання дитини (дітей) є одним із способів захисту інтересів дитини (дітей), забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєздатності. Вимога про повернення коштів, призначених на забезпечення життєдіяльності дитини (дітей), не відповідає інтересам дитини (дітей). Аліментні кошти витрачалися на утримання дітей за відсутності будь-якої несумлінності з її боку. Зворотного позивачем в рамках справи не доведено. Стягнення такої великої суми може нашкодити інтересам дітей, особливо повнолітній донці та поставити під загрозу її право на належний рівень життя в матеріальному плані та гармонійний розвиток особистості. Для того, щоб сплатити таку значну суму коштів, доведеться тривалий час обмежувати інші необхідні витрати, в тому числі на дітей. По-третє, слід оцінити недобросовісність дій ОСОБА_1 , який ігнорував виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання доньок до укладення нотаріального договору, чим допустив заборгованість із сплати аліментів. Позивач не вжив жодних доступних йому заходів для усунення негативних наслідків. На її переконання, така поведінка батька дітей є недобросовісною. Позивач дотягнув суму стягнень до суми, яка перебільшує 75 000 грн, і лише тоді звернувся до суду, розуміючи, що така сума є для неї дуже великою, оскільки вона утримує неповнолітню дитину, має маму пенсіонерку та батька інваліда 2-ої групи. Стягнуті в рахунок аліментів кошти витрачалися на дітей та є їхньою власністю. Кошти, стягнуті з батька дітей, не є безпідставно нею набутими. Позивач свідомо не вчиняв ніяких дій для вирішення цього питання впродовж довготривалого терміну. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Могильницька І.М. простить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12 грудня 2024 року - залишити без змін. 
При цьому посилається на те, що право на отримання/стягнення аліментів з позивача у відповідача припинилося із моменту укладення договору про передачу права власності на частину квартири. Отже, у відповідача правова підстава для стягнення аліментів за період із 09 грудня 2016 року по 08 грудня 2024 року відсутня. Про зазначену обставину відповідач обізнана, що вона підтверджувала в судових засіданнях у Богунському районному суді міста Житомира. У квітні 2024 року позивач довідався про існування виконавчого провадження №45170127, яким згідно з постановою про відкриття виконавчого провадження від 22 жовтня 2014 року Богунським відділом ДВС було відновлено стягнення з 2018 року аліментів на утримання дітей. У період з 2014 по 2018 роки у виконавчому провадженні жодних виконавчих дій державними виконавцям Богунського ДВС не вчинялося, чим виключається можливість позивача бути обізнаним про здійснення щодо нього примусового стягнення. Державним виконавцем Богунського відділу ДВС Оксенюк О.О. 06 вересня 2021 року виносилася постанова про закінчення виконавчого провадження, яка 23 листопада 2022 року була скасована. Отже, незважаючи на укладення сторонами договору від 09 грудня 2016 року, відповідач звернула до стягнення виконавчий лист №295/12013/14-ц та стягнула з позивача у примусовому порядку через Богунський відділ ДВС у місті Житомирі без достатньої правової підстави кошти в сумі 75 031,68 грн. Сторонами 09 грудня 2016 року був укладений договір про передачу права власності на половину квартири у зв`язку з припиненням права на аліменти на дітей. Зважаючи на те, що відповідач є стороною такого договору, вона безперечно була обізнана про свій обов`язок самостійно утримувати дітей та припинення аліментних зобов`язань позивача. В цій ситуації очевидною є недобросовісна поведінка відповідача, яка полягала у примусовому стягненні з позивача коштів без достатньої правової підстави. Разом із тим, виходячи з того, що аліменти були стягнуті з позивача примусово, в рамках виконавчого провадження, їх сплата не може вважатися такою, що відбувається в добровільному порядку. Отже, умови, які б перешкоджали стягненню із відповідача безпідставно набутих коштів, відсутні. Відповідач в ході судового розгляду не надала доказів того, що кошти отримані в якості аліментів від позивача нею витрачалися не для забезпечення власних потреб, у тому числі на лікування, а саме на потреби дітей. Відповідач не навела переконливих доказів порушення прав третіх осіб внаслідок виконання рішення Богунського районного суду міста Житомира від 12 грудня 2024 року, адже воно стосується безпосередньо відповідача, яка без достатньої правової підстави стягувала з позивача кошти та витратила їх на власні потреби.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Могильницька І.М. апеляційну скаргу не визнала та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Відповідно до з ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За змістом частини першої ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою ст.181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з частиною першою ст.190 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується

У разі укладення такого договору той із батьків, з ким проживає дитина, зобов`язується самостійно утримувати її (частина друга ст. 190 СК України).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 22 вересня 2014 року в справі №295/12013/14-ц присуджено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1 300 грн, щомісячно, починаючи з 30 липня 2014 року і до досягнення повноліття ОСОБА_3 , а в подальшому в розмірі 650 грн до досягнення повноліття ОСОБА_4 (а.с.8).

На виконання рішення суду виданий виконавчий лист та 22 жовтня 2014 року головним державним виконавцем Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Шепель М.М. відкрито виконавче провадження №45170127 (а.с.19).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 грудня 2016 року укладений договір про передачу права власності на частину квартири у зв`язку з припиненням права на аліменти на дітей, який нотаріально посвідчений (а.с.9-10). 

Сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог закону.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Матеріали справи не містять доказів, що цей договір або його окремі частини визнавалися б судом недійсними. Отже, договір про передачу права власності на частину квартири у зв`язку з припиненням права на аліменти на дітей від 09 грудня 2016 року наразі є чинним.

За змістом п.1.1 договору, маючи намір урегулювати взаємовідносини щодо обов`язку по утриманню малолітніх дітей, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , батьки малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до ст.190 СК України дійшли згоди про припинення права на аліменти на дітей у зв`язку з набуттям малолітньою ОСОБА_3 та малолітньою ОСОБА_4 права власності на 1/2 ід. частину квартири АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.3 договору визначено, що ОСОБА_1 передав у власність, а малолітня ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 в рівних частках кожен прийняли у власність 1/2 ід. частин квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим у ОСОБА_2 припиняється право на одержання аліментів на користь малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Із урахуванням особливостей цього договору батьки малолітніх дітей домовилися про те, що після передачі у власність частини квартири, зокрема: право ОСОБА_2 на аліменти на дітей, які мають сплачуватися ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_3 та малолітньої дочки ОСОБА_4 , вважається припиненим; ОСОБА_2 зобов`язується самостійно утримувати малолітніх дітей, які залишаються проживати разом з нею до досягнення ними повноліття (п.1.4 договору).

На укладання цього договору наданий дозвіл виконавчого комітету Житомирської міської ради (п.1.5 договору).

Сторони домовилися, що під передачею частини квартири за цим договором вважати передачу документів. Прийняття ОСОБА_2 від ОСОБА_1 документів на право власності (тобто цього договору), свідчить про те, що передача частини квартири відбулася.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилається на те, що всупереч укладеному договору про передачу права власності на частину квартири та у зв`язку з цим припинення права у ОСОБА_2 на аліменти на дітей, відповідач у примусовому порядку стягувала з нього аліменти, а тому просить стягнути з ОСОБА_2 , яка діяла недобросовісно, кошти в сумі 75 031,68 грн, як набуті без достатньої правової підстави, що передбачено ст.1212 ЦК України.

Частиною першою ст.1212 ЦК України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Правовий аналіз ст.1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом першим частини першої ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Тобто, за загальним правилом, передбаченим частиною першою ст.1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню, але аналіз частини першої ст.1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила при добровільній виплаті аліментів: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року в справі №6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року в справі №382/1728/18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі №753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія "добросовісність" закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята ст.12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

Із довідки-розрахунку Богунського відділу ДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 01 липня 2024 року вбачається, що загальна сума боргу ОСОБА_1 станом на 01 грудня 2016 року становить 28 683,88 грн (а.с.78). 

Тобто, саме на цю суму заборгованості за аліментами на дітей мала права відповідач після укладення із позивачем договору від 09 грудня 2016 року про передачу батьком дітей права власності на половину квартири та припинення права на одержання від батька дітей їх матір`ю аліментів на утримання доньок до досягнення ними повноліття. 

Державним виконавцем Богунського відділу ДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Козак Т.П. 09 грудня 2024 року винесена постанова про повернення виконавчого документа про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей стягувачу на підставі п.1 частини першої ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із надходженням відповідної заяви стягувача. За змістом постанови залишок нестягнутої суми за виконавчим документом відсутній (а.с.83).

Згідно з листом Богунського відділу ДВС у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 07 жовтня 2024 року №153490 із моменту відкриття виконавчого провадження за весь період станом на 07 жовтня 2024 року з ОСОБА_1 у примусовому порядку стягнуті кошти: 22 жовтня 2019 року – 5 640,18 грн; 06 грудня 2019 року – 5 932,15 грн; 20 грудня 2019 року – 2 235,84 грн; 05 березня 2024 року – 16 177,59 грн; 04 квітня 2024 року – 21 795,13 грн; 06 травня 2024 року – 23 250,79 грн; 13 червня 2024 року – 22 298,54 грн; 04 липня 2024 року – 5 559,95 грн; 05 серпня 2024 року – 1 598 грн; 09 вересня 2024 року – 1 598 грн; 07 жовтня 2024 року – 1 598 грн (а.с.75). Загальна сума примусового стягнення складає 107 684,17 грн.

Отже, після укладення сторонами договору про передачу права власності на частину квартири у зв`язку з припиненням права на аліменти від 09 грудня 2016 року із ОСОБА_1 в примусовому порядку через Богунський відділ ДВС у м.Житомирі за виконавчим листом №295/1201314-ц стягнуті кошти в сумі 107 684,17 грн.

Із цієї суми 107 684,17 грн. сума 28 683,88 грн, яка складає заборгованість зі сплати аліментів до укладення сторонами договору від 09 грудня 2016 року та одержана відповідачем на законних правових підставах, решта коштів у сумі 79 000,29 грн набута відповідачем без достатньої правової підстави (107 684,17 – 28 683,88). 

Разом із тим, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив стягнути кошти в сумі 75 031,68 грн, тобто у меншій сумі. Відповідно до положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як в межах заявлених вимог, а тому з відповідача на користь позивача належать до стягнення кошти в сумі 75 031,68 грн, оскільки суд не може виходити за межі позовних вимог, що законно вчинено судом першої інстанції.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що грошові кошти у сумі 75 031,68 грн стягнуті із позивача на користь відповідача в примусовому, а не у добровільному порядку, набуті ОСОБА_2 в якості аліментів на утримання дітей у більшій сумі, ніж існувала заборгованість станом на день укладання договору про передачу права власності на частину квартири у зв`язку з припиненням права на аліменти на дітей та ОСОБА_2 про умови договору від 09 грудня 2016 року, як його сторона, була обізнана та їй було відомо, що після передачі у власність частини квартири у неї припиняється право на одержання від батька дітей аліментів на користь неповнолітніх доньок та вона зобов`язана самостійно утримувати дітей до досягнення ними повноліття, а тому діяла недобросовісно, коли не відмовилася від їх отримання, тобто набуття. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення коштів, які набуті відповідачем без достатньої правової підстави. 

Доводи апеляційної скарги про те, що виконавчий лист, на підставі якого відкривалося виконавче провадження, не був визнаний таким, що не підлягає виконанню, не спростовують обставину укладення сторонами договору від 09 грудня 2016 року та його чинності, а тому не змінюють висновків суду, враховуючи, що з початком дії договору аліменти по виконавчому листу не повинні були стягуватися, що передбачено умовами договору, який є чинним та частина нерухомого майна в рахунок виконання аліментних зобов`язань батька дітей до їх повноліття є переданою, а право на аліменти для дітей до їх повноліття є припиненими.

Посилання на те, що доньки навчаються та потребують допомоги батька у зв`язку з цією обставиною не мають правового значення для розгляду цього спору, враховуючи, що відносно молодшої доньки такі правовідносини врегульовані положеннями ст.185 СК України, а відносно старшої доньки - положеннями ст.199 СК України. Такі вимоги у цій справі не заявлені, а тому не можуть бути зарахованими та, як вже зазначалося вище, суд розглядає спір у межах заявлених вимог. 

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не залучив до участі у справі, як співвідповідача, свою доньку, на утримання якої сплачувалися грошові кошти і яка набула повної правоздатності з часу набуття повноліття та є набувачем і власником сплачених коштів у рахунок аліментів, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволення позову, з огляду на те, що, відповідач не навела переконливих доказів порушення прав третіх осіб внаслідок виконання рішення Богунського районного суду міста Житомира від 12 грудня 2024 року, адже воно стосується безпосередньо відповідача, яка без достатньої правової підстави стягувала з позивача кошти та витратила їх на своє лікування, що визнала скаржник у судовому засіданні, та рішенням суду кошти стягнуті з особи, якій перераховувалися виконавчою службою, тобто набувача, яка їх одержала без достатньої правової підстави та на обов`язки дітей рішення, що ухвалено судом першої інстанції, не впливає, оскільки кошти стягнуті зі сторони договору, тобто ОСОБА_2 . 

Решта доводів апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовує та з огляду на викладене вище додаткового правового обґрунтування не потребує, оскільки ґрунтуються лише на помилковому тлумаченні норм права та переоцінці доказів, яким правильно надана оцінка судом першої інстанції у відповідності до положень ст.89 ЦПК України.

За положеннями ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не встановлені. Рішення суду першої інстанції залишається без змін, оскільки ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 12 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України.

Головуюча Судді: