ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року	Львів	Справа № 260/5116/24 пров. № А/857/28397/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                     Глушка І.В.
суддів:                                                                         Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року, ухвалене в порядку позовного провадження суддею Маєцькою Н.Д. у м. Ужгороді у справі №260/5116/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
                                                          
                                                      В С Т А Н О В И В :

13 серпня 2024 року позивач –   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просив:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області №072050013364 від 16 лютого 2024 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 09 лютого 2024 року; 
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 09 лютого 2024 року, зарахувавши до страхового стажу період проходження військової служби з 11.05.1979 року по 06.05.1981 року та на посаді оббивальника м`яких меблів у Закритому акціонерному товаристві «Мукачівський меблевий комбінат» (Мукачівського меблевого комбінату об`єднання «Закарпатліс») з 01.07.1981 року по 20.04.1992 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 072050013364 від 16 лютого 2024 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період проходження військової служби з 11.05.1979 року по 06.05.1981 року та період роботи на посаді оббивальника м`яких меблів у Закритому акціонерному товаристві «Мукачівський меблевий комбінат» (Мукачівського меблевого комбінату об`єднання «Закарпатліс») з 01.07.1981 року по 20.04.1992 року, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 09.02.2024 року, з урахуванням висновків суду.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у відповідності до чинного законодавства Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області не має повноважень на здійснення будь - яких інших перерахунків позивачу, на будь-який інший розгляд заяв позивача, на прийняття будь-яких інших рішень щодо позивача, у тому числі за рішенням суду, оскільки позивач не перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та проживає на території, що обслуговується скаржником. Зазначає, що у відповідності зі ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058 пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. Оскільки скаржник був уповноважений на розгляд конкретної заяви позивача від 09.02.2024 про призначення пенсії за віком згідно Закону №1058, яка надійшла до нього в порядку черговості надходження заяв для опрацювання бек-офісами, тому територіальний орган Пенсійного фонду України уповноважений на повторний розгляд заяви про призначення пенсії за віком може бути визначено судом лише Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області. Скаржник наголошує, що період проходження військової служби з 11.05.1979 по 06.05.1981 не зараховано до страхового стажу, оскільки ім`я « ОСОБА_2 » вказане у військовому квитку НОМЕР_1 не відповідає паспортним даним « ОСОБА_2 ». Також звертає увагу суду, що період роботи з 01.07.1981 по 20.04.1992 в Закритому акціонерному товаристві «Мукачівський меблевий комбінат» (Мукачівському меблевому комбінаті об`єднання «Закарпатліс») відповідно до архівних довідки № 27 від 11.01.2024 не зараховано, оскільки ім`я в тексті довідки не відповідає паспортним даним.

Інші учасники справи правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав. 

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що  09 лютого 2024 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», з 01.04.2021 органами Пенсійного фонду застосовується принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення (перерахунки) пенсій. Нова технологія передбачає опрацювання заяв про призначення (перерахунки) пенсій бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер.
За наслідками розгляду вказаної заяви від 09 лютого 2024 року та доданих до неї документів, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 072050013364 від 16.02.2024 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутності страхового стажу 21 рік.
Як вбачається із вказаного рішення, за доданими документами до страхового стажу не зараховано період проходження військової служби з 11.05.1979 р. по 06.05.1981 р., оскільки по батькові не відповідає паспортним даним та відсутній номер та дата видачі довідки. Також не зараховано архівну довідку від 11.01.2024 № 27, оскільки ім`я не відповідає паспортним даним.
Позивач вважає, що не зарахування спірних періодів до загального страхового стажу та відмова у призначенні пенсії за віком порушує його право на соціальний захист, а тому звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Згідно з п.6 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.
Зі змісту рішення та листа пенсійного органу на звернення позивача за призначенням пенсії слідує, що правомірність дій щодо відмови позивачу у призначені пенсії пенсійний орган обґрунтовує недостатністю страхового стажу.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення та дій суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Як встановлено судом та вбачається з рішення про відмову у призначенні пенсії, позивачу до страхового стажу не зараховано період проходження військової служби з 11.05.1979 р. по 06.05.1981 р., оскільки по батькові не відповідає паспортним даним та відсутній номер та дата видачі довідки. Також не зараховано архівну довідку від 11.01.2024 р. № 27, оскільки ім`я не відповідає паспортним даним.
Так, згідно військового квитка серії НОМЕР_1 від 08 травня 1979 року, позивач проходив військову службу у період з 11.05.1979 р. по 06.05.1981 р. Вказані відомості також підтверджуються записом № 4 у трудовій книжці позивача. 
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Згідно військового білета серії НОМЕР_1 , у графі по батькові зазначено - « ОСОБА_3 ». У трудовій книжці позивача, виданій 19 вересня 1978 року у графі по батькові також зазначено - « ОСОБА_3 ». Згідно даних паспорту позивача серії НОМЕР_2 , виданого Мукачівським MB УМВС України в Закарпатській області від 16 вересня 1995 року, у графі по батькові зазначено - « ОСОБА_3 ».
Таким чином, відомості по батькові як у трудовій книжці позивача так і у військовому квитку, відповідають зазначеним по батькові паспортним даним.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскільки позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи та такі у повній мірі узгоджуються з наданими довідками, суд приходить до висновку про необхідність зарахування періоду проходження військової служби з 11.05.1979 по 06.05.1981 до страхового стажу позивача.
Щодо зарахування стажу роботи на посаді оббивальника м`яких меблів у Закритому акціонерному товаристві «Мукачівський меблевий комбінат» (Мукачівського меблевого комбінату об`єднання «Закарпатліс») з 01.07.1981 по 20.04.1992 суд зазначає наступне.
Зі змісту рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №072050013364 від 16.02.2024 вбачається, що останнім не зараховано архівну довідку від 11.01.2024 №27, що охоплює період роботи з 01.07.1981 по 20.04.1992 на посаді оббивальника м`яких меблів, оскільки ім`я не відповідає паспортним даним.
В розумінні ст.1 Закону №1058-IV під поняттям «пенсія» розуміється щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону №1058-IV).
Відповідно дост.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Також, згідно ст.48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, пунктом 1 якого передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості про видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку №637).
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, відомості якої підлягають врахуванню при визначенні стажу роботи особи.
Дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості про видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи, приймаються лише у випадку відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.
Постановою Держкомтруда СРСР від 20.06.1974 №162 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, згідно п. 1.1 якої, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців.
Відповідно до п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Також варто зазначити, що відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання
Заперечуючи проти позовних вимог, пенсійний орган посилається на те, що ним обґрунтовано не прийнято до уваги спірні періоди. Однак записи трудової книжки виконано у чіткій послідовності та відповідності дати, завірені підписами та печаткою роботодавця.
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці (неправильними чи не точними) щодо даних періодів роботи відповідачем суду не надано.
Працівник не відповідає за правильність записів у трудовій книжці та не повинен контролювати роботодавця щодо її заповнення.
На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 23 квітня 2019 року (справа № 593/1452/16-а), від 21 лютого 2018 року (справа № 687/975/17), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що відповідно до запису № 05 у трудовій книжці позивача, останнього 01 липня 1981 року було прийнято на роботу в «Мукачівський меблевий комбінат» на підставі наказу №120-к від 02.07.1981 року. 20 квітня 1992 року позивача звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штатної чисельності працівників, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП, на підставі наказу № 47-к від 20.04.1992 року. Також, згідно записів за                    № 6-10 у трудовій книжці, позивачу присвоєно розряд та переведено у цех № 3 та № 4, зі шкідливими умовами праці.
Вказані періоди трудового стажу належним чином підтверджені записами трудової книжки, внесеними відповідно до вимог трудового законодавства, тому не потребують підтвердження іншими первинними документами.
При цьому, у трудовій книжці позивача були внесені виправлення імені, а саме з «Людвик» на «Людвиг», які зроблені на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 . Вказані виправлення посвідчені печаткою підприємства та підписом відповідальної особи. 
Колегія суддів наголошує, що неточність у літері написання імені в записах не може бути підставою для виключення певних періодів роботи з трудового стажу позивача з момент призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення та належний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що дії пенсійного органу щодо не зарахування згаданих періодів роботи до страхового стажу й рішення про відмову у призначенні пенсії є протиправними.
Щодо визначення органу, який варто зобов`язати вчинити дії щодо призначення пенсії позивачу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
У справі, яка розглядається судом першої інстанції встановлено, що рішенням про відмову у призначенні пенсії від 16.02.2024 №072050013364 позивачу відмовлено у її призначенні саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Відповідно до вимог пункту 4.2 Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи.
Отже, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав відповідні документи для призначення пенсії.
Вказані висновки апеляційного суду узгоджуються із постановою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року у справі №500/1216/23 в частині розглядуваного питання.
Отже, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що ефективним способом відновлення порушеного права позивача на належне пенсійне забезпечення є визначення пенсійному органу зобов`язання вчинити кореспондуючі цьому праву дії, а саме визначення Головному управлінню Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період проходження військової служби з 11.05.1979 року по 06.05.1981 року та період роботи на посаді оббивальника м`яких меблів у Закритому акціонерному товаристві «Мукачівський меблевий комбінат» (Мукачівського меблевого комбінату об`єднання «Закарпатліс») з 01.07.1981 року по 20.04.1992 року, та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 09.02.2024 року, з урахуванням висновків суду.
Обраний судом спосіб захисту відновлення порушеного права позивача на належне пенсійне забезпечення не буде втручанням в дискреційні повноваження відповідача, оскільки адміністративний суд у такий спосіб не підміняє інший орган державної влади, зокрема, шляхом обрахунку кількості років чи розміру призначення пенсії, а вказує на визначення відповідачу зобов`язання вчинити кореспондуючі праву на пенсійне забезпечення позивача дії. 
Варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Суд апеляційної інстанції також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 311, 315,316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                       П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року у справі №260/5116/24 без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний