ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4021/25 Справа № 178/1294/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лісняк В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Медведева Ксенія Олегівна, на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року у складі судді Лісняк В.В. у цивільній справі №178/1294/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання,–

                                        ВСТАНОВИЛА:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_2 , на предмет щомісячного стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання повнолітньої доньки — ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, на період навчання доньки, обґрунтовуючи це тим, що вона з 1991 року по 2024 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 20 березня 2024 року заочним рішенням Криничанського районного суду шлюб між ними було розірвано. У шлюбі сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є студенткою Навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченко денної форми навчання та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток. Відповідач має постійне місце роботи і відповідно має можливість сплачувати аліменти на спільну дитину. Відповідач зобов`язаний утримувати доньку, яка продовжує навчання, але добровільно матеріальної допомоги не надає (а.с.1-3). 
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року позовні вимоги   ОСОБА_1 задоволено частково.
       Стягувато з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, на період її навчання у Навчально-науковому інституті права Київського національного університету імені Тараса Шевченко з дня подачі позовної заяви, тобто з 17 травня 2024 року і до закінчення нею терміну навчання 30 червня 2027року, але не довше, ніж досягнення нею двадцяти трьох років.
       Стягнуто з ОСОБА_2 1211,20 грн судового збору на користь держави.
       Рішення про стягнення аліментів в межах платежів за один місяць допущено до негайного виконання (а.с. 107-115).
       Рішення суду мотивовано тим, що у зв`язку з навчанням доньки ОСОБА_4  у навчальному закладі відповідач надає у добровільному порядку їй допомогу, але погоджується з розміром сплати аліментів на період навчання доньки у розмірі 1/8 частини свого заробітку, а позивачем не доведено, що донька не має будь-якого свого доходу, не має можливості працювати у зв`язку із денною формою навчання та покладання на відповідача такого розміру аліментів в 1/4 частину його заробітку не буде справедливим та буде покладати на відповідача непропорційний фінансовий тягар. 
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Медведеву К.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати в та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги в повному обсязі. 
       Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідач має більше можливості фінансово підтримувати доньку, адже має у власності нерухоме майно, отримує заробітну плату вдвічі більше ніж позивач, інших дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має. Зазначає, що суд першої інстанції поклав фінансовий тягар саме на позивача, яка має менший дохід ніж відповідач, що не відповідає вимогам ст. 182, 199, 200 Сімейного кодексу України. Також суд не врахував, що, окрім вартості навчання, до витрат входять інші, пов`язані із харчуванням, придбанням одягу та інших речей підтримання належного рівня життя доньки (а.с. 124-126).
       Відповідач ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, через свого представника — адвоката Єсіпову К.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність, обґрунтованість та справедливість рішення суду першої інстанції, враховуючи, що він визнавав в цій частині позовні вимоги позивача. Наголошує, що позивач жодним доказом не надала підтвердження, в якому розмірі своїх доходів вона приймає участь у матеріальному утриманні доньки, яка продовжує навчання, як і не вказувала про реальний обсяг тих потреб, який необхідний для їх спільної доньки, щоб відповідало визначеному нею особисто розміру аліментів в 1/4 частину доходу відповідача, враховуючи взяття участі у таких витратах обох батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. Разом з цим скаржник посилається на розмір свого доходу як 21 000 грн на місяць, тоді як її дохід значно вищий, тобто, 29000-30000 грн, що є майже рівним доходом з відповідачем, та позивач не зазначає, який розмір свого доходу вона витрачає на потреби доньки, не враховуючи вартість навчання. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.
       Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
       Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Задовольняючи, хоча б і частково, позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з засад розумності та справедливості, інтересів дитини, оцінки в сукупності наявних у справі доказів, взаємного обов`язку батьків по утриманню дитини, вважаючи доведеним позивачем розміру аліментів у 1/8 частину доходу відповідача, що останнім не заперечувалось.
Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, з 08 грудня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2024 року шлюб між сторонами розірвано. У шлюбі мають повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якої є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 25 травня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Криничанського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 45.
       Згідно довідки № 042/684 від 26 березня 2024 року ОСОБА_3 є студенткою І курсу денної форми здобуття освіти першого (бакалаврського) рівня вищої освіти спеціальності 081 «Право» освітньої програми «Право» Навчально-наукового інституту права Київського національного університету імені Тараса Шевченко з 01 вересня 2023 року і закінчує навчання 30 червня 2027 року.
       Зясовуючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції зазначив, що свої вимоги позивач мотивує тим, що відповідач є батьком їх спільної доньки ОСОБА_3 , яка набула повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається на денній формі навчання, не має змоги влаштуватися на роботу, що самостійно отримувати заробіток. Відповідач має постійне місце роботи, відповідно має можливість сплачувати аліменти на спільну дитину, зобов`язаний утримувати доньку, яка продовжує навчання, але добровільно матеріальної допомоги не надає. Такі правовідносини регулюються ст. 182,199,200 Сімейного кодексу України.
       З вищенаведеним повністю погоджується і колегія суддів та зазначає, що суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин та визначив норми матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.
       Відповідно до вказаної норми, якщо повнолітні дочка/син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
       Роз`яснення норми було викладено Пленумом Верховного Суду України в пункті 200 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, якою було роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів:
       - досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;
       - продовження ними навчання;
       - потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі;
       - наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
       Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
       Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. 
       Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
       Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. 
       Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
       Статтею 199 CК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. 
       Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. 
       На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. 
       Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.         Указане також роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".         Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. 
       Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. 
       При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати. 
       Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі №381/2423/20.
       Доводи скаржника про нерівність покладання на сторони розміру аліментів на утриманні доньки, яка продовжує навчання, тобто, надмірний тягар позивача у фінансовому утриманні доньки, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки скаржником не доведено витрачання нею грошових коштів на утримання доньки у зв`язку з навчанням, не надано доказів потреби дитини в підручниках, оргтехніці, інших речах, пов`язаних зі вступом дитини до навчального закладу, не зазначено вартості навчання, скільки коштів витрачається на проїзд, не обґрунтовано заявлений позивачкою розмір аліментів у частці від доходу, з урахуванням вже витрачених позивачем грошових коштів на навчання доньки, не надано доказів необхідності та потреби дитини в аліментах у зв`язку з навчанням з урахуванням доходів позивача та відповідача, які є приблизно однаковими. 
       Колегія суддів також відзначає, що у відповідності до наданого у матеріалах справи військового квитка у копії, виданого ОСОБА_2 13 жовтня 2021 року, та посвідчення учасника бойових дій, виданого ОСОБА_2 27 листопада 2023 року, останній, як і його донька, має право на пільги, встановлені для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с.65,66).
       Відповідач наголошував, що з вересня місяця 2024 року, з другого курсу університету донька навчається на бюджетній формі навчання, як член родини військовослужбовця, учасника бойових дій, яким є її батько ОСОБА_2 , що скаржником не спростовано та зворотнього не доведено. 
       Тож, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції у повній мірі дослідив фактичні обставини справи та дійшов цілком правомірного висновку про задоволення позовних вимог частково в частині 1/8 частини доходів відповідача, що буде відповідати справедливому та об`єктивному розподілу обов`язків обох батьків на утримання повнолітньої доньки на час навчання.
       Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.
       Доводи, викладені в апеляційній скарзі колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні вимог щодо додаткових витрат на навчання іноземної мови дитиною та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. 
       Разом з тим, належить наголосити, що належить врахувати усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Скаржник не скористалася наданими їй правами, не обґрунтувала свої доводи апеляційної скарги, не надала суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому колегія суддів доходить висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Медведева Ксенія Олегівна — залишити без задоволення.
       Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2025 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Повний текст постанови складено “20” травня 2025 року.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна