УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №292/1125/24 Головуючий у 1-й інст. Гуц О. В. 
Категорія 70 Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року м. Житомир
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Григорусь Н.Й.
суддів Талько О.Б., Коломієць О.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) у м. Житомирі цивільну справу № 292/1125/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача – ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Томашевської Оксани Анатоліївни на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 23 січня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гуц О.В. у селищі Пулини
в с т а н о в и в :
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 12 липня 2003 року між нею та відповідачем укладено шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_4 .
Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 28.12.2015 шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, розірвано, сина ОСОБА_4 залишено на виховання матері. 
Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , який на той час досяг повноліття, вступив на навчання до Поліського національного університету. Згідно довідки університету від 03.09.2024 за № 309/09-20 ОСОБА_4 є здобувачем вищої освіти першого курсу факультету інженерії та енергетики денної форми навчання за спеціальністю 208 «Агроінженерія», за освітнім рівнем «Бакалавр» Поліського університету IV рівня акредитації. Термін навчання з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2027 року. Відповідно до договору, укладеного між нею як законним представником сина та навчальним закладом, вартість навчання становить: 2024 рік – 7 796 грн; 2025 рік – 21 490 грн; 2026 рік – 24 490 грн; 2027 рік – 14 694 грн.
Вказувала, що повнолітній син проживає разом з нею і перебуває на її утриманні, що потребує значних матеріальних витрат, пов`язаних із забезпечення сина коштами на придбання навчального приладдя, одягу і взуття, продуктів харчування, тощо. При цьому відповідач коштів на утримання сина не надає, хоча є працездатним, інших дітей не має, після досягнення його сином повноліття аліменти за рішенням суду від 08.09.2023 сплаті не підлягають, інші виконавчі провадження щодо нього відсутні, має постійне місце роботи та своєчасно отримує заробітну плату, а отже має можливість надавати грошову допомогу на утримання сина ОСОБА_4 .
У зв`язку з цим вважала, що відповідач зможе щомісячно сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів до досягнення сином 23 річного віку.
Враховуючи вищенаведене, позивач просила суд стягнути на свою користь із ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який продовжує навчання, у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів, починаючи з 18 вересня 2024 року (дати звернення до суду з відповідним позовом) до дати закінчення дитиною ОСОБА_4 навчання або до досягнення ним 23 річного віку.
Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 23 січня 2025 року позов ОСОБА_1  задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який продовжує навчання в Поліському національному університеті у розмірі 1/6 частки з усіх видів доходів щомісячно, починаючи з 18 вересня 2024 року до закінчення терміну навчання – 30 червня 2027 року, включно.
Допущено негайне виконання рішення суду, в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць.
Вирішено питання про судові витрати.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Томашевська О.А., просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_3 має повну середню та фахову передвищу освіту, що дало йому змогу влаштуватись на роботу за спеціальністю і до закінчення фахового коледжу відповідач сплачував аліменти на утримання сина, у тому числі й тоді, коли останній досяг повноліття та отримував фахову передвищу освіту. На переконання відповідача у суду є всі підстави для висновку про відсутність у ОСОБА_1 та сина ОСОБА_4 потреби у матеріальній допомозі з його боку на утримання на період навчання сина, яку, в свою чергу, ОСОБА_2 не має можливості надавати, оскільки має на утриманні матір ОСОБА_6 , яка є пенсіонеркою та хворіє.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (частина 1 статті 368 ЦПК України).
Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі  сторін.
Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Громадяни мають право безоплатно здобути вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі.
Право особи на освіту може реалізовуватися шляхом її здобуття на різних рівнях освіти, у різних формах і різних видів, у тому числі шляхом здобуття дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої, вищої освіти та освіти дорослих (частина третя статті 3 Закону України «Про освіту»).
Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).
Відповідно до статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки вона потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23січня 2019 року у справі №346/103/17(провадження№ 61-20178св18).
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 28.12.2015 (справа №292/708/17) шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , розірвано, сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишено на виховання матері (а.с. 6). 
Відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 7). На час подання даної позовної заяви ОСОБА_8 виповнилося 18 років, тобто він досяг повноліття .
Владислав проживає з матір`ю ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідками Очеретянського старостинського округу Пулинської селищної ради від 10.09.2024 за №№631, 632 (а.с. 10, 11).
Довідкою Поліського національного університету від 03.09.2024 за №309/09-20 підтверджується, що ОСОБА_3 є здобувачем вищої освіти першого курсу факультету інженерії та енергетики денної форми навчання спеціальності 208 «Агроінженерія» за освітнім ступенем бакалавр Поліського національного університету IV рівня акредитації. Термін навчання з 01 вересня 2024 поку по 30 червня 2027 року (а.с. 14).
За договором про навчання у закладі вищої освіти №65/24 від, укладеного між ОСОБА_1 як законним представником ОСОБА_5 та навчальним закладом, вартість навчання становить: 2024 рік – 7 796 грн; 2025 рік – 21 490 грн; 2026 рік – 24 490 грн; 2027 рік – 14 694 грн (а.с. 12-13).
Таким чином, з огляду на ту обставину, що повнолітній ОСОБА_3 продовжує навчання на денній формі, колегія суддів зазначає, що останній у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, зокрема, на витрати пов`язані з навчанням, що може проявлятися, наприклад, у придбанні додаткової спеціалізованої літератури, яка необхідна для професійного зростання сина сторін, оплатою транспорту для здійснення поїздок як у межах міста навчання, так і шляху додому, одягом, взуттям тощо.
Посилання відповідача на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що син сторін потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням у вищому навчальному закладі, натомість у нього навпаки наявні докази того, що останній працевлаштований, має дохід, який дозволяє йому самостійно оплачувати навчання і забезпечувати свою життєдіяльність, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.
Так, насправді зі змісту довідки АТ «Житомиробленерго» від 17.01.2025 №04/27 ОСОБА_3 з 23.08.2024 працює на підприємстві на посаді техніка і його середньомісячна заробітна плата становить 15 356,54 грн (а.с. 151). 
Разом з тим, хоча ОСОБА_4 і отримує заробітну плату, однак такий розмір є незначним та не надає йому можливості самостійно забезпечувати себе всіма необхідними речами.
Судом встановлено, що відповідач повністю заперечує обов`язок утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання та не погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів, вважаючи, що позивачем не доведено належними доказами потребу сина в отриманні від нього матеріальної допомоги. Окрім того, відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення проти стягнення з нього аліментів на утримання повнолітнього сина, посилається на те, що ним щомісячно здійснюються витрати на утримання і лікування своєї непрацездатної матері.
Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки про грошове забезпечення №8171 від 18.11.2024, виданої в/ч НОМЕР_1 , грошове забезпечення ОСОБА_1 на займаній нею посаді телефоніста-лінійного наглядача з січня по жовтень 2024 року становить 21 215,25 грн щомісячно без утримань військового збору, а в цілому 233 758 грн 35 коп. (а.с. 152).
Водночас загальна сума доходу відповідача за 9 місяців 2024 року без утримання податків складає 227 064,44 грн, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків (а.с. 130).
Таким чином, судом встановлено, що загальні доходи сторін за період січень 2024 року по жовтень 2024 року практично є тотожними.
Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.        
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції, враховуючи фактичні обставини справи, а також те, що обов`язок по утриманню дітей покладається на обох батьків, правильно визначив, що розмір аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, які підлягають стягненню з відповідача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, має становити 1/6 частини з усіх видів доходів відповідача до дати закінчення дитиною навчання.
Аргументи апеляційної скарги є аналогічними доводам, зазначеним у відзиві на позовну заяву, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та не спростовують висновку суду першої інстанції, обґрунтовано викладеного у мотивувальній частині судового рішення, який не потребує додаткового правового аналізу.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, доводи щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.
Відповідно до п. 2 частини третьої ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника залишити без задоволення, а рішення районного суду Житомирської області від 23 січня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 24 квітня 2025 року.