КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 квітня 2025 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 369/11202/23
номер провадження 22-ц/824/6347/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Єфіменко І.О.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
представник відповідача ОСОБА_3 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги
 представника ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - ОСОБА_2 
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 
на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року /суддя Фінагеєва /
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Боярська державна нотаріальна контора про визнання відмови від спадщини недійсною, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивачі звернулись з вимогами до відповідачки про  визнання недійсною їх відмови від спадщини на користь ОСОБА_5 . Також сторони подали до суду заяву про долучення мирової угоди, просили суд її затвердити. 
Ухвалою  Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.11.2023 р. у затвердженні мирової угоди відмовлено. /а.с. 88-89/
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 138-145/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - ОСОБА_2   звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати, задовольнивши позовні вимоги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив ключові факти, зокрема те, що позивачі ( ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ) підписали заяви про відмову від спадщини під впливом обману з боку відповідача ( ОСОБА_5 ), яка пообіцяла виплатити кошти за їх частки, але не виконала обіцянку. Обставини обману не були належно оцінені. Суд дійшов хибного висновку, що позивачі усвідомлювали наслідки відмови від спадщини, хоча в матеріалах справи є лише заяви про відмову, а позивачі, не маючи юридичної освіти, вважали це формальністю через обман відповідача. Наголошувала на порушенні норм процесуального права, зокрема, відмові у затвердженні мирової угоди ухвалою від 15.11.2023, яка необґрунтована, оскільки угода не порушувала прав третіх осіб і відповідала ст. 207 ЦПК України. Суд помилково вважав, що угода зачіпає інших спадкоємців, оскільки таких не існує. Рішення судом першої інстанції ухвалено за відсутності сторін, що порушує їх право на пояснення та оцінку доказів (ст. 263 ЦПК України).
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 також звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що суд безпідставно відмовив у затвердженні мирової угоди, укладеної між сторонами (спадкоємцями), яка стосувалася лише їхніх прав на спадкове майно (1/3 частки квартири) і не порушувала прав третіх осіб чи норм закону. Відсутні підстави, передбачені ч. 5 ст. 207 ЦПК України, для відмови, а твердження суду про порушення прав інших спадкоємців помилкове, оскільки інших спадкоємців немає. Також судом помилково проігноровано заяву відповідача про визнання позову, що відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України зобов`язувало його задовольнити позов за наявності законних підстав. Натомість суд не виніс ухвалу про відмову у прийнятті заяви про визнання позову, продовжив розгляд справи та ухвалив рішення без участі сторін, порушивши права сторін на пояснення, не врахувавши позицію сторін та визнання позову. 
Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2   звернулась з клопотанням про долучення нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_4 щодо укладення мирової угоди та закриття провадження у справі, розгляд апеляційної скарги просив проводити за його відсутності.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого 21 грудня 1969 року Білківським Сільбюро ЗАГС Попільнянського р-ну Житомирської області, між громадянином України ОСОБА_4 , 1943 року народження, та громадянкою України ОСОБА_6 , 1951 року народження, зареєстровано шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану про одруження 21 грудня 1969 року зроблено відповідний запис за № 16. Після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище - « ОСОБА_7 ».
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 04 вересня 1970 року Тарасівською сільською Радою Києво-Святошинського р-ну Київської області, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 04 вересня 1970 року зроблено відповідний запис за № 54. Батьками особи вказані: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_8 .
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 25 жовтня 1972 року Тарасівською сільською Радою Києво-Святошинського р-ну Київської області, ОСОБА_9 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в книзі реєстрації актів про народження 25 жовтня 1972 року зроблено запис за № 55. Батьками особи вказані: батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_8 .
Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданого 12 жовтня 1991 року Києво-Святошинським районним будинком урочистих подій Київської області, між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 284. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище - « ОСОБА_11 ».
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 , виданого 09 березня 2022 року 95000122 Відділом № 2 Щолковського управління ЗАГС Головного управління ЗАГС московської області, шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 розірвано, про що 09 березня 2022 року складено актовий запис № 130229500012200152005.
Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_1 та ОСОБА_12 , які у свою чергу є рідними братом та сестрою.
Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на житло від 09 серпня 1999 року, орган приватизації КСП агрокомбінат «Тарасівський», квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам його сім`ї ОСОБА_8 , ОСОБА_1 . Свідоцтво про право власності на житло записане у реєстрову книгу за № 14/25 17 серпня 1999 року.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого 19 серпня 2014 року Виконавчим комітетом Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 63 років, про що 19 серпня 2014 року складено відповідний актовий запис № 58.
Відповідно до копії Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 38193304 від 22 серпня 2014 року, Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу за номером у спадковому реєстрі 56449936, номер у нотаріуса 414/2014, спадкодавець: ОСОБА_8 .
Таким чином, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_12 є спадкоємцями за законом першої черги.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 просили суд визнати недійсними їх відмови від спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , як таку, що вчинена особою, введеною в оману іншою стороною правочину щодо обставин, що мають істотне значення, посилаючись на положення ст. 230 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 414/2014 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_8 , 22 серпня 2014 року своїми заявами № 1159 та № 1160, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відповідно, відмовилися від прийняття спадщини після померлої ОСОБА_8 . Крім того, ОСОБА_4 нотаріусом роз`яснено право на виділення права власності на 1/2 частку зі спільного майна подружжя, від якого він також відмовився. Подані державному нотаріусу Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори заяви підписані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 власноручно, справжність їх підписів не спростовано та підтверджено підписом державного нотаріуса. У вказаній заяві наслідки відмови від спадщини нотаріусом роз`яснено.
Також встановлено, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 листопада 2023 року у затвердженні мирової угоди у цивільній справі №369/11202/23 за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа Боярська державна нотаріальна контора, про визнання відмови від спадщини недійсною відмовлено.
Відповідно до ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін.
Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов`язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов`язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.
Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:
1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або
2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Суд, першої інстанції вірно вказував, що з тексту мирової угоди судом встановлено, що в п. 4 Мирової угоди сторони просили суд з метою остаточного врегулювання спірного питання визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, що відкрилося після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , а саме: 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала померлій ОСОБА_8 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09 серпня 1999 року, орган приватизації КСП агрокомбінат «Тарасівський», що було видане 09 серпня 1999 року на підставі розпорядження № 188.
Так даний пункт виходить за межі предмету спору, оскільки стосується прав та обов`язків інших спадкоємців.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що положення мирової угоди суперечать вимогам чинного законодавства а заява про затвердження мирової угоди не підлягає задоволенню, оскільки умови мирової угоди, яка укладена між сторонами, виходять за межі заявлених вимог, стосується прав та обов`язків інших спадкоємців, що є недопустимим та суперечить положенням цивільного процесуального законодавства.
Доводи апеляційних скарг в цій частині жодних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що п. 4 мирової угоди, в якому сторони просили визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки квартири, виходить за межі предмета спору, визначеного позовними вимогами про визнання недійсними відмов від спадщини. Суд першої інстанції правильно вказав на те, що мирова угода не може зачіпати прав інших осіб чи порушувати норми закону (ч. 5 ст. 207 ЦПК), а визнання права власності за однією зі сторін фактично впливає на розподіл спадкової маси, що виходить за межі заявленого позову. 
Також встановлено, що 29 січня 2024 року від представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 надійшла заява про визнання позовних вимог за позовною заявою та за заявою про уточнення позовних вимог у повному обсязі.
Відмовляючи у позові, суд першої інстанції вірно не враховував його визнання відповідачем.
Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Відповідно до висновку сформованого в постановах Верховного суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16 у разі визнання позову відповідачем повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для визнання позову. 
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Статтею 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.
Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Виходячи зі змісту цієї статті, спадкоємець не має права ставити відмову від успадкування своєї частки у майні померлого власника в залежність від будь-яких умов чи застережень.
Зазначеною нормою закону передбачено, що спадкоємець не може в обмін на відмову від прийняття спадщини вимагати отримання для себе або інших осіб будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ.
Згідно з ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231, 233 ЦК України.
За змістом статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; установлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
З позовом позивачі звернулися набагато пізніше, у 2023 році,  після подання заяви про відмову від спадщини  у 2014 році і фактичні підстави звернення позивачів до суду не є підставою для визнання відмови від спадщини недійсною.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: - по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; - по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у правовідносинах, породжених правочином; - по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2021 року у справі № 285/1881/17 (провадження № 61-6876св19) зроблено правовий висновок, відповідно якого тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Представником позивачів не надано належних та допустимих доказів того, що в даному випадку мав місце саме обман, а також, що позивачами неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на їх волевиявлення.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Враховуючи те, що вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, позивачі, відмовляючись від спадщини, вчинили односторонній правочин, тому в даному випадку відсутня інша сторона правочину, яка могла ввести позивачів в оману щодо обставин, які мають істотне значення, що позбавляє можливості застосування ст. 230 ЦК України та визнання правочину недійсним з цих підстав.
Відповідно до ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до абз. 1 ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України).
Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У ч. 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).
У справі, що розглядається, представник позивача в позовній заяві посилалася на те, що відмова позивачів від спадщини, була обумовлена домовленістю зі спадкоємцями, яка полягала у виплаті відповідачем на користь позивачів грошових коштів за їх відмову на її користь від частки у майні. 
Тобто, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 маючи усну домовленість з ОСОБА_5 розуміли, що для досягнення цілі вказаної домовленості, тобто отримання грошових коштів, вони мають відмовитись від спадщини на користь відповідача. В той же час, далі представник позивачів зазначає, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , підписуючи документ під назвою «Заява», вважали, що підписують заяву про прийняття спадщини та займаються виключно питаннями, які пов`язані з подальшим оформленням спадщини.
Такі дії вказують на суперечливість поведінки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо однієї обставини, що може тлумачитися як порушення принципу добросовісності цивільних правовідносин позивачами, що у свою чергу є додатковою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстава, на яку посилаються позивачі, для визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, а саме: введення їх в оману, не знайшла свого підтвердження, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Неповне з`ясування обставин та обман (ст. 230 ЦК), на які посилаються апелянти, відхиляються апеляційним судом як недоведені належними доказами. Позивачі стверджують, що ОСОБА_5 ввела їх в оману, обіцяючи компенсацію за відмову від спадщини. Суд першої інстанції вірно встановив, що заяви про відмову (№ 1159, № 1160 від 22.08.2014) підписані позивачами власноруч, а нотаріус роз`яснив наслідки відмови (спадкова справа № 414/2014). Позивачі не надали належних доказів умислу відповідача (листування, свідків), як того вимагає постанова ВС від 01.02.2021 у справі № 285/1881/17. Умисел і факт обману не доведено, а нотаріальне роз`яснення спростовує тезу про нерозуміння наслідків.
Доводи апеляційної скарги про порушення ст. 263 ЦПК (розгляд без сторін), апеляційним судом також відхиляються з огляду на те, що рішення ухвалено без судового засідання за відсутності сторін (ч. 2 ст. 247 ЦПК), що допустимо за умови належного повідомлення. Сторони подали заяви про розгляд без їхньої участі, тому їхнє право на пояснення не порушено.
Отже, суд першої інстанції вірно оцінив докази за ст. 89 ЦПК, дійшовши обґрунтованого висновку про недоведеність обману. Твердження про суперечливість поведінки позивачів (добросовісність за ст. 3 ЦК) обґрунтовані їхніми поясненнями в позові, які не узгоджуються з нотаріально оформленими відмовами.
Таким чином,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянтів.
Керуючись ст.ст.  375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року - залишити без задоволення.   
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2024 року -  залишити без змін. 
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
 
Головуючий:                                        Судді: