ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 642/2785/23
 
провадження № 61-14207 св 24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_1 , 
третя особа - Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мозгова Оксана Анатоліївна, ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду                              від 24 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Мальованого Ю. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання шлюбу недійсним
 
Позовна заява обґрунтована тим, з 28 травня 1978 року по 07 березня 1997 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 . 
Вказувала, що з липня 1996 року вони проживали окремо, але в одній квартирі, яку приватизували у 1997 році на четверо співвласників - неї, ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_1 та їх двох дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
У 1998-1999 році від сестри відповідача, яка мешкала у Ізраїлі, надійшла пропозиція переїхати разом з дітьми до неї на постійне місце проживання, але для цього потрібна була згода ОСОБА_1 як батька їх спільних дітей. Відповідач пообіцяв надати таку згоду на умові, що він також переїде до Ізраїлю як її чоловік, оскільки іншим шляхом він не мав змоги отримати громадянство Ізраїлю у спрощеному порядку. Відповідач запропонував їй укласти фіктивний шлюб з метою спільного переїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю. 
31 липня 1999 року сторони уклали фіктивний шлюб без реального наміру створити сім`ю і набуття прав та обов`язків подружжя. З часу укладення шлюбу вони мешкали окремо, збирали документи для виїзду за кордон, але змогли здійснити переїзд через відсутність дозволу від родича на виїзд онука разом з їх дочкою. 
Вказувала, що з 2005 року проживала з іншою особою - ОСОБА_5 як чоловік і жінка.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним шлюб, зареєстрований між нею та ОСОБА_1 31 липня 1999 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 300, у зв`язку з його фіктивністю та скасувати вказаний актовий запис. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 31 липня 1999 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 300 (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 ) визнано недійсним від дня його державної реєстрації у зв`язку з його фіктивністю. 
У задоволенні решти вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з часу реєстрації шлюбу 31 липня 1999 року та до моменту звернення позивачки до суду з позовом у цій справі між сторонами були відсутні стосунки, притаманні подружжю, сторони проживали окремо та шлюбних відносин не підтримували, спільних дітей у цьому шлюбі не мали, жили кожен своїм життям, спільного господарства не велита спільного бюджету не мали, один одного не утримували та спільного майна не набували. Вказані обставини підтвердили допитані у справі свідки. 
Встановивши, що шлюб укладено сторонами без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Виноградов В. О.,          у червні 2024 року звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року клопотання адвоката Виноградова В. О. задоволено. 
Поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду                         м. Харкова від 08 серпня 2023 року.
 
Ухвала мотивована тим, що обставини, викладені в клопотанні про поновлення строку, свідчать про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження. ОСОБА_2 не є стороною у справі, доказів отримання неї копії оскаржуваного судового рішення матеріали не містять, тому наявні підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. 
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту укладення з ОСОБА_1 фіктивного шлюбу без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Посилання позивачки на проживання з іншим чоловіком з 2005 року не свідчить про відсутність наміру створити сім`ю з відповідачем у 1999 році (при реєстрації шлюбу).
Також апеляційний суд зауважив, що з часу укладення між сторонами шлюбу                               31 липня 1999 року до часу звернення позивачки до суду з позовом пройшло близько 24 років і питання про фіктивність шлюбу, укладеного з відповідачем, постало лише після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 .
З огляду на те, що апелянт є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , а позивачкою після ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції подано позов до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільної сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні, зміну черговості спадкування, доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення впливає на її права та обов`язки відповідають фактичним обставинам справи.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
24 жовтня 2024 року через підсистему Електронний Суд представник                                   ОСОБА_1 - адвокат Мозгова О. А. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила суд скасувати постанову Харківського апеляційного суду                                      від 24 вересня 2024 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду                   м. Харкова від 08 серпня 2023 року.
 
Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц, від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 23 липня 2020 року у справі № 617/902/17, від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18, від 07 вересня 2022 року у справі № 761/11845/19, від 22 серпня 2024 року у справі № 641/1685/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
07 листопада 2024 року через підсистему Електронний Суд ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду 
від 24 вересня 2024 року, в якій порядку статті 406 ЦПК України виклав заперечення на ухвалу Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, в якій просив скасувати вказані судові рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18, у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 160/6211/21, від 20 вересня 2023 року у справі № 1512/12762/12, від 30 травня 2024 року у справі № 229/7156/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також заявник вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 642/2785/23 за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мозгової О. А., витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У листопаді 2024 року матеріали цивільної справи № 642/2785/23 надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 . 
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, яка подали касаційні скарги
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Мозгової О. А., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно та без належного обґрунтування поновив ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Виноградов В. О., строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі зазначено, що при ознайомлені 11 червня 2024 року з матеріалами справи № 642/5329/23 адвокат Виноградов В. О. дізнався про існування оскаржуваного рішення Ленінського районного суду м. Харкова                              від 08 серпня 2023 року у справі № 642/2785/23 та ознайомився з його повним текстом. Відтак саме 11 червня 2024 року слід вважати датою вручення заявнику повного тексту судового рішення, тому строк на апеляційне оскарження не пропущено.
Водночас у відзиві на позовну заяву, поданому ОСОБА_2 01 листопада 2023 року у справі № 642/5329/23, остання зазначала, що їй відомо про існування рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2023 року у справі № 642/2785/23 і у клопотанні про витребування доказів, поданому разом з відзивом, просила витребувати належним чином завірену копію цього рішення. 
07 листопада 2023 року на виконання ухвали суду про витребування доказів                             від 03 листопада 2023 року копія рішення у справі № 642/2785/23 долучена до матеріалів справи № 642/5329/23. Отже, про існування оскаржуваного судового рішення у справі № 642/2785/23 ОСОБА_2 було відомо принаймні у листопаді 2023 року, проте з апеляційною скаргою вона завернулась лише у червні 2024 року. 
Звертає увагу на те, що ухвалою від 18 липня 2024 року апеляційний суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Виноградов В. О., зазначивши, що апеляційна скарга подана у визначений  законом строк, а після початку розгляду справи по суті постановив ухвалу                                              від 24 вересня 2024 року про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2023 року, чим порушив норми процесуального права.
Також звертає увагу на те, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися її прав, інтересів та обов`язків. Однак ОСОБА_2 не зазначила, яким чином оскаржуване судове рішення стосується її прав та інтересів. 
Вважає, що суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку доказам і обставинам фіктивності укладеного між сторонами шлюбу, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення подову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він не був належним чином повідомлений судом апеляційної інстанції про розгляд справи.
Крім того, у касаційній скарзі викладено заперечення на ухвалу Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року про поновлення ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Виноградов В. О., строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Посилаючись на безпідставність поновлення апеляційним судом вказаного строку, заявник зазначив ті ж доводи, що і представник ОСОБА_1 - адвокат Мозгової О. А. у своїй касаційній скарзі.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Виноградов В. О. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якій посилається на те, що підстав для скасування оскарженого судового рішення немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що апеляційним судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
28 травня 1978 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 міським відділом РАГС м. Харкова був зареєстрований шлюб, актовий запис № 1420.
 
У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а. с. 7, 8).
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 червня 1997 року, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а. с. 9).
 
07 березня 1997 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2                                        від 20 серпня 1997 року, виданим Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 99 (а. с. 6).
 
Із копій паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_1 установлено, що з 1978 року сторони були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 ; з 16 лютого 2012 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а з 30 вересня 2019 року - по АДРЕСА_4 (а. с. 17-21).
 
31 липня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 повторно укладено шлюб, зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану                                 в м. Харкові, актовий запис № 300 (а. с. 5).
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_1 за згодою чоловіка ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г. О., придбала у власність квартиру АДРЕСА_5 (а. с. 110-111). Надання згоди на придбання ОСОБА_1 вказаного майна підтверджується заявою, справжність підпису ОСОБА_1 на якій засвідчено нотаріусом 17 липня 2018 року.
 
На підставі договору дарування від 15 лютого 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г. О. та зареєстрованого в реєстрі за № 186, ОСОБА_1 відчужила квартиру АДРЕСА_5 дочці ОСОБА_3 (а. с. 112-113). 
 
У пункті 8 договору дарування від 15 лютого 2019 року зазначено, що чоловік дарувальника надав згодою на вчинення зазначеного правочину, що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено нотаріусом 15 лютого 2019 року.
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Мозгової О. А. частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржена постанова апеляційного суду не відповідає. 
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
 
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
 
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення                   res judicat (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень                           («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що: «Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів» (Diya 97 v. Ukraine, № 19164/04, § 47, від 21 жовтня 2010 року); 
 
«Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження» (Ponomaryov v. Ukraine, № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року);
 
«Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (Ustimenko v. Ukraine, № 32053/13, від 29 жовтня 2015 року)»;
 
«Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків» (Ponomaryov v. Ukraine, № 3236/03, § 47, від 03 квітня 2008 року);
 
«Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує правовладдя як складову частину спільної спадщини Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів правовладдя є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного розв`язання спору судами їхнє рішення не можна ставити під сумнів» (Brumarescu v. Romania, заява № 28342/95, § 61; Khristov v. Ukraine, № 24465/04, § 33, від 19 лютого 2009 року).
 
Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
 
У пункті 3 частини першої статті 260 ЦПК України вказано, що ухвала, що викладається окремим документом, складається з: мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.
 
Згідно з частиною третьою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.
 
Пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.
 
Згідно з частиною першою статті статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 521/2816/15-ц (провадження                                   № 61-14230сво18), на яку посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, зазначено, що «апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема, у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції. Вказане процесуальне порушення є самостійною підставою для скасування як оскарженого судового рішення апеляційного суду, так і ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження і відкриття апеляційного провадження, та направлення справи до апеляційного суду зі стадії відкриття апеляційного провадження».
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.
 
Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.
 
При цьому апеляційний суд при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження має мотивувати свій висновок про наявність поважних причин на поновлення строку на апеляційне оскарження. Сама по собі вказівка про те, що є поважні причини для поновлення строку для апеляційного оскарженні не є належним мотивуванням поновлення строку на апеляційне оскарження.
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, представник ОСОБА_2 - адвокат Виноградов В. О., звернувшись до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, вказував, що лише при ознайомлені 11 червня 2024 року з матеріалами справи № 642/5329/23 дізнався про існування оскаржуваного рішення Ленінського районного суду м. Харкова                              від 08 серпня 2023 року у справі № 642/2785/23, а тому саме 11 червня 2024 року слід вважати датою вручення заявнику повного тексту судового рішення, отже строк на апеляційне оскарження не пропущено. 
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Виноградов В. О., на рішення Ленінського районного суду м. Харкова                              від 08 серпня 2023 року. В ухвалі апеляційний суд зазначив, що апеляційна скарга подана у визначений законом строк (а. с. 136).
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Мозгова О. А. звернула увагу апеляційного суду на пропуск апелянтом строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції та надала відповідні докази на підтвердження того, що про існування оскаржуваного рішення ОСОБА_2 було відомо ще у листопаді 2023 року (а. с. 152-156, 160-169).
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року виправлена описка у тексті ухвали Харківського апеляційного суду від 18 липня 2024 року з виключенням абзацу 3 мотивувальної частини, у якому зазначено, що «апеляційна скарга подана у визначений законом строк» (а. с. 206).
 
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року задоволено клопотання адвоката Виноградова В. О. (подане 24 вересня 2024 року, а. с. 208, 209). Поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду                         м. Харкова від 08 серпня 2023 року (а. с. 218). 
 
В ухвалі від 24 вересня 2024 року апеляційний суд зазначив, що обставини, викладені в клопотанні про поновлення строку, свідчать про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження. 
 
Тобто суд апеляційної інстанції після відкриття провадження у справі вирішив клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, проігнорувавши надані стороною позивача докази про те, що про існування оскаржуваного рішення суду першої інстанції ОСОБА_2 було відомо у листопаді 2023 року, формально задовольнивши клопотання про поновлення строку.
 
Отже, суд апеляційної інстанції не встановив поважні причини пропуску значного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, не з`ясував, чи наявні правові підстави для його поновлення, чи не свідчить таке поновлення про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.
 
Верховний Суд уважає, що суд апеляційної інстанції не навів обґрунтованого мотивування для поновлення строку на апеляційне оскарження.
 
Таким чином, у справі, яка переглядається Верховним Судом, суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про поновлення строку на апеляційне оскарження, чим порушив вимоги статті 6 Конвенції.
 
Подібні правові висновки також викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 07 квітня 2025 року у справі № 190/1598/22, провадження № 61-12383сво23, постановах Верховного Суду:                         від 06 грудня 2023 року у справі № 200/13452/18, провадження № 61-8954св23; від 10 квітня 2024 року у справі № 2-2452/11, провадження № 61-15972св23.
 
Допущене апеляційним судом порушення норм процесуального права призвело до передчасного вирішення справи по суті.
 
Відповідно до частини другої статті 406 ЦПК України скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову.
 
У касаційних скаргах містяться доводи про незаконність ухвали апеляційного суду від 24 вересня 2024 року. Верховний Суд вважає обґрунтованим аргумент касаційних скарг щодо порушення норм процесуального права апеляційним судом при поновленні строку на апеляційне оскарження.
 
Скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу (частина друга статті 406 ЦПК України).
 
Верховний Суд звертає також увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції про розгляд справи, оскільки судова кореспонденція надсилалась відповідачу засобами поштового зв`язку за неналежною адресою (  АДРЕСА_6 , замість  АДРЕСА_2 ) (а. с. 185, 189, 191, 238).
 
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також грубим порушенням вимог статей 128-130, 372 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).
 
Верховний Суд вважає, що доводи касаційних скарг частково знайшли своє підтвердження. Постанова Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року ухвалена без додержання норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
 
При цьому, з урахуванням вищенаведеного, Верховний Суд не надає оцінку доводам касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Мозгової О. А., які стосуються вирішення спору по суті.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий апеляційний розгляд, не ухвалюючи власного судового рішення, новий розподіл судових витрат не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мозгова Оксана Анатоліївна, задовольнити частково; касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Постанову Харківського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                   О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
                                                                                             Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович