ПОСТАНОВА 
Іменем України

30 квітня 2025 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 389/1656/24
провадження № 22-ц/4809/156/25 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Письменного О. А.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє представник – адвокат Солонинка Світлана Петрівна на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Український В. В.) від 09.09.2024,
ВСТАНОВИВ:
1.Короткий зміст позовних вимог
15.05.2024 ОСОБА_1 , від імені якої діє представник – адвокат Перемот Оксана Григорівна, звернулася до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дітей (а. с. 1-9). 
Позов обґрунтовано тим, що сторони по справі перебувають у шлюбі в якому в них народилося двоє дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які знаходяться на утриманні матері. Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає, домовленості між батьками з цього питання не досягнуто. 
Враховуючи такі обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, на утримання двох неповнолітніх дітей до їх повноліття.
2.Короткий зміст рішення суду
Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області рішенням від 09.09.2025 позов ОСОБА_1 задовольнив повністю. Суд ухвалив:
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше встановленого законом мінімуму для дитини відповідного віку на кожну до досягнення повноліття найстаршою дитиною, розпочавши стягнення з 15.05.2024. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернеться до суду з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн. 
Суд виходив з того, що обов`язок утримувати дітей рівно покладається як на матір, так і на батька, а тому відповідач зобов`язаний нести витрати на дітей. При цьому між сторонами у справі відсутня домовленість про участь батька у витратах на дітей. З огляду на відсутністю відомостей щодо незадовільного стану здоров`я відповідача, чи знаходження на його утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім`ї, яких він зобов`язаний утримувати, відсутність доказів матеріальних витрат відповідача, які заслуговують на увагу, враховуючи матеріальне становище позивача, перебування дітей сторін на повному утриманні позивача, проживання дітей з матір`ю, в суд вважав, що позов є обґрунтованим та відповідає вимогах закону (а. с. 96 - 98).
3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє представник – адвокат Солонинка Світлана Петрівна, подав до суду апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, просить скасувати рішенням суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів не врахував істотні обставини, зокрема, перебування відповідача на військовій службі, у тому числі участь у бойових діях, витрачання ним більшої частини отриманого грошового забезпечення на забезпечення власних потреб з убезпечення від загрози загибелі при проходженні військової служби. Місцевий суд також не врахував заперечення відповідача щодо виключення з доходу (заробітку) відповідача, з якого стягуються аліменти «додаткової винагороди на період дії воєнного стану (бойові)», оскільки такі виплати не мають постійного характеру та не мають включатися до доходів, що враховуються при визначенні розміру аліментів. Суд необґрунтовано відмовив у запереченні відповідача про можливість стягнення з нього аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі – 10000,00 грн, що забезпечило б необхідний та достатній рівень розвитку дітей. Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості про спільне проживання дітей з матір`ю (позивачкою). Враховуючи неповну цивільну дієздатності неповнолітньої ОСОБА_3 (17 років) та її право на самостійне одержання аліментів, суд помилково стягнув аліменти на користь матері, а не дитини.
Крім того, в порядку ч. 2 ст. 353 ЦПК України відповідач включив у подану апеляційну скаргу свої заперечення на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.09.2024, яка не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, про відмову у зупиненні провадження у справі на строк до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України. Доводи відповідача в цій частині апеляційної скарги полягають у тому, що на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний був зупинити провадження у справі у зв`язку із перебування відповідача у складі Збройних Сил України. Однак суд першої інстанції супереч цій імперативній нормі відмовив в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі (а. с. 112-117).
4.Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу
У відзив на апеляційну скаргу, який надійшов до суду апеляційної інстанції від позивача у справі ОСОБА_1 , викладено незгоду з вимогами та доводами апелянта. Звертається увага суду на те, що доводи апеляційної скарги не містять жодного правового обґрунтування чи підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Діти щоденно потребують збалансованого харчування, створення прийнятних санітарно-гігієнічних умов проживання, забезпечення предметами для навчання та розвитку, а основний тягар забезпечення цих потреб дитини ліг на позивача (а. с. 129 – 130). 
5.Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а справа не належить до виключень, передбачених п. 2 ч. 6 ст. 19 та ч. 4 ст. 274 ЦПК України, розгляд вказаної справи здійснюється судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, справа переглядається судом апеляційної інстанції за наявними у ній матеріалами без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) та без проведення судового засідання і його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова в такому випадку не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.
6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції зазначеним нормам закону відповідає, а тому вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають.
7.Встановлені судом першої та апеляційної інстанції такі неоспорювані обставини:
Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Кунівською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області, 15.07.2007 між  ОСОБА_5 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб. Прізвище чоловіка після реєстрації шлюб змінено на « ОСОБА_6 » (а. с. 5).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 15.10.2007, виданого Дертківською сільською радою Ізяславського району Хмельницької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_2 та матір`ю – ОСОБА_1 (а. с. 7).
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 23.10.2018 виданого Знам`янським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4 , батьком якої є ОСОБА_2 та матір`ю – ОСОБА_1 (а. с. 6).
Згідно з довідкою виконавчого комітету Дмитрівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області № 415 від 13.05.2024 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , але згідно погосподарського обліку обліковується та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , до складу її сім`ї входять доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 8).
8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
8.1. Щодо заперечень на ухвалу суду про відмову у зупиненні провадження у справі
16.07.2024 до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області надійшло клопотання ОСОБА_2 , від імені якого діє представник – адвокат Солонинка Світлана Петрівна, про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Клопотання обґрунтовано тим, що відповідач є військовослужбовцем – солдатом НОМЕР_4 окремого батальйону територіальної оборони, що підтверджується:
- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 14.03.2022 № 14 про зарахування в списки особового складу солдата ОСОБА_2 , на посаду стрільця 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 4 стрілецької роти НОМЕР_4 окремого батальйону територіальної оборони з 14.03.2022 (а. с. 32);
- військовим квитком серія НОМЕР_6 від 14.05.2022, згідно з яким ОСОБА_2 призваний у Збройні Сили України (СЗРУ) за мобілізацією (а. с. 33 – 43);
- довідкою в/ч НОМЕР_5 від 21.04.2024 № 290 про перебування солдата ОСОБА_2 на військовій службі у в/ч НОМЕР_5 з 14.03.2022 (а. с. 44);
- довідкою в/ч НОМЕР_5 від 20.06.2024 № 413 про безпосередню участь ОСОБА_2 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України у відповідні період починаючи з 26.04.2022 по 20.06.2024 (а. с. 45)
Ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.09.2024 у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у цивільній справі № 389/1656/24 на строк до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України відмовлено.
Місцевий суд врахував предмет спору (питання утримання дітей) та виснував, що зупинення провадження у цій справі до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, яке, зважаючи на обставини ведення проти України агресивної війни рф та запровадження воєнного стану й оголошення мобілізації, може тривати понад розумний строк розгляду цієї справи, що суперечитиме найкращим інтересам дитини.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з цим висновком суду з огляду на таке.
Зупинення провадження у справі – це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Водночас у ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору (ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).
Воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі строк дії воєнного часу неодноразово продовжувався і не скасовано до теперішнього часу.
Верховний Суд у постанові від 05.06.2024 року у справі № 317/3364/21 звернув увагу на те, що для застосування припису п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України слід врахувати, чи представляє військовослужбовець свої інтереси у судах першої й апеляційної інстанцій особисто (пункт 54 постанови), а також, чи не порушуватиме зупинення провадження у справі найкращі інтереси дитини (пункти 57-61 постанови).
Верховний Суд у постановах від 09.11.2022 у справі № 753/19628/17 і від 29.03.2023 у справі № 756/3462/20 виснував, що для зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України необхідно надати докази перебування заявника у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан, і виконання бойових завдань у зоні бойових дій.
У постанові Верховного Суду від 13.03.2025 у справі № 557/1226/23 зазначено, що «[…] у справі, яка стосується аліментів на утримання дитини, суд і сторони справи повинні забезпечити реалізацію найкращих інтересів дитини. Незважаючи на те, що позивачем у такій справі є один із батьків, а відповідачем – інший, інтереси дитини, яка не є стороною справи, мають домінувати над інтересами кожного з її батьків».
З огляду на вказане, у випадку зупинення місцевим судом провадження у цій справі був би порушений баланс інтересів дітей і матері, з одного боку, та батька дитини, з іншого боку, на користь останнього, що суперечить найкращим інтересам цих дітей. 
Крім того, відповідач у суді користувався та користується правничою допомогою адвоката, яка шляхом надання відзиву на позовну заяву та безпосередньої участі у судовому засіданні суду першої інстанції висловила позицію відповідача щодо заявлених позовних вимог.
Також слід звернути увагу, що згідно наданої відповідачем довідки військової частини НОМЕР_5 № 413 від 20.06.2020 після 20.06.2024 щодо безпосередньої участі ОСОБА_2 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, інформація актуальна станом на дату її видачі.
Однак станом на час постановлення судом оскаржуваного рішення даних про те, що відповідач з 21.06.2024 по 09.09.2024 безпосередньо виконував бойові завдання, перебуваючи у зоні бойових дій, унаслідок чого не міг брати участь у судових засіданнях ні особисто, ні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, та не мав об`єктивної можливості висловитися особисто щодо позовних вимог немає.
Таким чином, висновок місцевого суду, що обов`язкове зупинення провадження у справі про стягнення аліментів на дітей хоч і відповідатиме певним інтересам відповідача, який перебуває у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, але може зашкодити правам та інтересам дитини на утримання від відповідача-батька є правильним.
8.2. Норми права та їх джерела, що підлягають застосуванню до правовідносин сторін
Відповідно до ч. 1, ч. 2 статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей визначається Сімейним кодексом України, що передбачено частиною 1 статті 1 СК України.
Правила, за якими визначається походження дитини, встановлені у главі 12 Розділу ІІІ СК України.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до її повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). 
Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 3 ст. 183 СК України).
Перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, встановлений статтею 182 СК України. Зокрема, суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. (ч. 2 ст. 182 СК України).
8.2.Щодо оцінки доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції
Відповідач загалом не оспорює наявність у нього обв`язку утримувати дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_7 до досягнення ними повноліття. Однак він вважає, що позивач ОСОБА_1 не довела право вимоги сплати аліментів на утримання дітей на свою користь. Крім того, він не погоджується з визначеним судом розміром та порядком стягнення аліментів.
Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Докази у справі мають відповідати вимогам належності, допустимості, достатності та достовірності, які встановлені ст. 77 - 80 ЦПК України.
У ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Перевіривши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів погоджується і з рішенням суду, а тому вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.
Щодо належності позивачу права вимоги до відповідача про сплату аліментів.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України таке право належить тому із батьків, щ ким проживає дитина.
Позивач надав до суду копії свідоцтв про народження дітей та довідки про місце проживання та склад її сім`ї.
Суд першої інстанції дав належну оцінку цим доказам та правильно встановив, що спільні діти сторін у справі проживають з позивачем, а відповідач з ними не проживає .
Переоцінка доказів апелянтом та його незгода з висновками суду щодо оцінки доказів не заслуговують на увагу через явну невідповідність правильно дослідженим судом доказам.
Доводи апелянта про те, що, з урахуванням неповної цивільної дієздатності неповнолітньої ОСОБА_3 (17 років) та її права на самостійне одержання аліментів суд не міг присудити стягнення аліментів на користь позивача колегія суддів апеляційного суду також відхиляє.
    Враховуючи зміст норм ч. 1, ч. 2 ст. 179,  ч. 3 ст. 181 СК України слід зробити висновок, що аліменти на дитину, які сплачені на користь другого з батьків, або іншого законного представника дитини, разом з яким проживає дитина, беззаперечно є власністю дитини, однак розпорядження ними (аліментами) здійснюється тим з батьків, або іншим законним представником дитини, разом з яким проживає дитина, виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, колегія суддів апеляційного суду відхиляє цей довід апеляційної скарги, як необґрунтований.
Щодо доводів апелянта про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив його позицію про можливість стягнення з аліментів на утримання доньок у твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00 грн, що, на думку заявника, забезпечило б дітям необхідний та достатній рівень розвитку, то варто врахувати таке.
Відповідно до вже згаданої норми ч. 3 ст. 181 СК України право вибору форми стягнення аліментів за рішенням суду (у частці від доходу матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі) належить тому з батьків, або іншому законному представнику дитини, разом з ким проживає дитина.
Позивач визначив, що аліменти на дітей він вважає за необхідне стягувати у частці від доходу відповідача, натомість платник аліментів за законом не може обирати форму стягнення з нього аліментів у такому випадку. 
Крім того, ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача аліментів у твердій грошовій сумі у цьому випадку явно суперечило б принципу диспозитиності цивільного судочинства. То, вказаний довід апеляційної скарги також є необґрунтованим.
Щодо розміру частки, яка стягуватиметься з відповідача на утримання двох дітей, то в цьому питанні ключовими є норми ст. ст. 182 та 183 СК України.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При цьому суд має врахувати ті обставини, які передбачені ч. 1 ст. 182 СК України. 
Відповідно до ч. 2 ст. 183 СК України якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Згідно з ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Отже, потрібно розуміти, що за звичайних умов презюмується, що аліменти на двох дітей у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника, у поєднані з участю другого із батьків в утриманні дитини, є необхідним та достатнім для забезпечення умов гармонійного розвитку дитини.
У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач визначилася зі способом стягнення аліментів та звернулася до суду першої інстанції з вимогою про стягнення аліментів на утримання двох дітей, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , саме в розмірі 1/3 частини доходу (заробітку) відповідача, яку суд першої інстанції обґрунтовано визнав такою, що відповідає вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів не врахував інші обставини, що, на думку відповідача, мають істотне значення, зокрема, його перебування на військовій службі, участь у бойових діях, витрачання частина отриманого грошового забезпечення на забезпечення власних потреб з метою убезпечення від загрози загибелі при проходженні військової служби не підтверджені доказами, а тому обгрунтовано не взяті місцевим судом до уваги.
Крім того, місцевий суд правильно звернув увагу та те, що відповідач не надав до суду відомостей про стан свого здоров`я, матеріальне становище, наявність у нього інших утриманців, грошових зобов`язань за рішенням суду тощо, що могло б вказувати на неможливість або істотне утруднення в сплаті аліментів на утримання дітей у розмірі, який обґрунтував позивач.
Стосовно заперечення відповідача про необхідність виключення судом з доходу (заробітку), з якого стягуватимуться аліменти «додаткової винагороди на період дії воєнного стану (бойові)», оскільки такі виплати не мають постійного характеру та не мають враховуватися при стягненні аліментів, колегія суддів звертає увагу на те, що порядок стягнення аліментів визначається законом (мається на увазі Закон України «Про виконавче провадження»), а здійснюється з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця. 
Тож суд, який вирішує спір про стягнення аліментів на утримання дітей, наперед самостійно не визначає з яких саме видів заробітку (доходу) відповідача вони стягуються, а з яких ні. 
Дотримання порядку стягнення аліментів за рішенням суду покладається на його виконавця.
Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Підстав для того, щоб суд завчасно (до здійснення виконавцем виконання рішення суду) вирішив питання про те, які доходи відповідача не повинні враховуватися при визначенні розміру аліментів немає. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права при вирішенні спору чи порушення норм процесуального права, а лише зводяться до  переоцінки доказів і незгоди з висновкам суду першої інстанції.
При цьому надалі сторони не позбавлені можливості звернутись з позовом про зміну розміру аліментів у разі настання обставин, передбачених ст. 192 СК України.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). 
9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
10.Про судові витрати
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки суд апеляційної інстанції відхиляє вимоги апеляційної скарги відповідача, а рішення суду першої інстанції про задоволення позову залишає без змін, то понесені відповідачем витрати по сплаті судового збору з подання апеляційної скарги в сумі 1 453,44 грн (а. с. 117), а також будь-які інші судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції покладаються на нього без компенсації.
З цих же підстав суд апеляційної інстанції не здійснює новий розподіл судових витрат, понесених сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції.
Разом з тим, у цій справі позивач ОСОБА_1 , від імені якої діє представник – адвокат Перемот оксана Григорівна, у відзиві на апеляційну скаргу заявила про присудження компенсації понесених нею витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції в загальній сумі 6 000,00 грн, з яких за попередню консультацію, складання позовної заяви та участь у судових засіданнях в суді першої інстанції 3 000,00 грн (1500 грн х 2 год = 3000 грн), а також за ознайомлення з апеляційною скаргою та складання відзиву на неї 3000,00 грн (1500 грн х 2 год = 3000 грн).
При цьому вона надала до суду: угоду про захист (представництво) та надання правничої допомоги від 13.05.2024 (а. с. 131), акт приймання виконаної роботи від 08.11.2024 та розрахункову квитанцію серія ББАЮ № 687745 від 08.11.2024 на суму 6 000 грн (а. с. 132). 
Відповідач ОСОБА_2 , від імені якого діє представник – адвокат Солонинка Світлана Петрівна, заявив клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, у якому просив відмовити у задоволенні компенсації витрат на правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції, та зменшити компенсацію витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з її не співмірністю.
У постанові від 22.01.2020 у справі № 551/1136/17 Верховний Суд зазначив: «ураховуючи відсутність у матеріалах справи попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ОСОБА_1 понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, відсутність у заяві переліку витрат, про відшкодування яких йдеться, незаявлення до закінчення судових дебатів про відшкодування судових витрат та неподання ОСОБА_1 заяви про намір подати докази на підтвердження судових витрат після ухвалення судового рішення, а також порушення порядку та строків для подання заяви про ухвалення додаткової постанови, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відшкодування витрат».
У постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 161/7163/20 зазначено, що для відшкодування витрат на професійну правову допомогу учасник справи зобов`язаний надати суду докази понесення таких витрат до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву та подала попередній розрахунок таких витрат.
Тобто для відшкодування понесених судових витрат учасник справи повинен подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс чи яких очікує зазнати у зв`язку з розглядом справи, до суду тієї інстанції, в якій такі витрати були чи будуть понесені, а також заявити клопотання про компенсацію судових витрат до закінчення судових дебатів та надати докази щодо розміру понесених витрат у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Отже, кожна судова інстанція має вирішувати питання про розподіл судових витрат, тому за наведеними положеннями ст. 134 ЦПК України особа має подати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду тієї інстанції, де такі витрати були понесені.
За вказаних обставин вирішення питання стосовно витрат, які заявники понесли у судах першої та апеляційної інстанцій, має вирішуватися з урахуванням положень частини другої статті 134 ЦПК України, а саме того, чи подавала особа відповідний розрахунок до цього суду (постанова Верховного суду від 18.03.2024 у справі № 459/2350/23).
Аналогічний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 20.12.2023 року у справі № 569/20104/21.
Колегія суддів апеляційного суду враховує, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка не просила стягнути на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн, а також в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України у визначений процесуальним кодексом строк не зробила про це заяву (протокол судового засідання від 09.09.2024, а. с. 88 - 92) та не надала доказів, а тому в цій частині її клопотання про компенсацію витрат правничої допомоги під час розгляду справи у суді першої інстанції слід відмовити.
Що витрат позивача на професійну правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції, то згідно зі ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності надання адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
У разі недотримання вказаних вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Колегія суддів апеляційного суду враховуючи надані позивачем докази судових витрат, перевіривши опис наданих адвокатом послуг, з урахуванням заперечень представника відповідача, ураховуючи співмірність зі складністю справи, співставивши обсяг послуг і витрачений на них час із критеріями реальності та розумності таких витрат, зважаючи на те, що стягнення витрат не повинно становити надмірний тягар для іншої сторони, прийшов до висновку, що заявлені позивачем до відшкодування судові витрати на правову допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 3000,00 грн є пов`язаними з цією справою, документально підтвердженими, пропорційними складності цієї справи та відповідають критерію розумної необхідності таких витрат.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 , від імені якого діє представник – адвокат Солонинка Світлана Петрівна, залишити без задоволення, а рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.09.2024 – без змін.
У порядку розподілу судових витрат Стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_8 ) компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст цієї постанови складено 30.04.2025.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: Л. М. Дьомич

О. А. Письменний