Справа № 161/11321/24 	Головуючий у 1 інстанції: Гринь О. М. 	
Провадження № 22-ц/802/275/25  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 квітня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В., 
з участю :
секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника позивача – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні  в місті Луцьку   цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою її представником ОСОБА_5 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2024 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
       У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 . Дану квартиру у грудні 2023 року вона надала безоплатно в користування відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на умовах оплати ними лише житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. Письмових договорів сторони не укладали та кінцевого строку користування не визначали.
Разом з тим, позивачка вказувала, що без погодження із нею відповідачі після вселення їх у квартиру розпочали значного обсягу ремонті роботи, а саме замовили та встановили склопакети на балконі, повідомили про ремонт підлоги та намір щодо заміни меблів. Відповідачі також повідомили її про те, що оскільки ними було затрачено на ремонтні роботи приблизно 150 000 грн, тому виселятися із даної квартири вони наміру не мають. Позивач зазначила, що озвучена відповідачами сума для неї є непосильною, так як її дохід є мінімальним, тому між ними виник конфлікт. Вказувала, що на її вимоги про припинення ремонтних робіт відповідачі не реагували, у квартиру її не допускають. У зв`язку з цим нею прийнято рішення про розірвання усного договору та заявлена до відповідачів письмова досудова вимога про звільнення житла, яку відповідачі не виконують.
Посилаючись на викладене, позивач просила суд усунути перешкоди в користуванні належною їй квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого житла.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2024 року позов задоволено.
Ухвалено усунути перешкоди в користуванні належною ОСОБА_1 квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого житла.
Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року стягнуто з  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі по 4005,60 грн з кожного.
Не погодившись із даним рішенням та додатковим рішенням цього суду, ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які визнані встановленими, та невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи. Просить ці судові рішення скасувати та відмовити в позові. 
На обгрунтуванння підстав для скасування рішення суду апелянт зазначає, що позивачкою було надано їм спірну квартиру у безоплатне користування з умовою оплати житлово-комунальних послуг. Письмового договору не укладали, однак усі істотні умови узгодили, відтак відповідачі розраховували на можливість довготривалого проживання та завчасно про це повідомили власницю. У період домовленостей жодних заперечень щодо тривалості проживання від позивачки не було. Окрім цього, сторони погодили між собою і проведення ремонтних робіт у квартирі, яка перебувала у незадовільному стані для нормального проживання. Жодних сум компенсацій за проведені ремонтні роботи та покращення стану квартири відповідачі не просили і не вимагали згодом, при цьому розраховуючи на можливість проживати впродовж тривалого проміжку часу. Однак згодом від позивачки почали надходити вимоги про звільнення квартири та претензії щодо проведених ремонтних і відновлювальних робіт, із ствердженням, що вона не погоджувала конкретного виду цих робіт та і не вбачає у них доцільності. Однак, вважає, що суд першої інстанції, вірно встановивши, що відповідні домовленості за своєю суттю є договором позички, укладеним стосовно нерухомого майна (квартири), дійшов помилкового висновку, що його укладено на невизначений строк, що не підтверджується жодними доказами, наявними у матеріалах справи. Відтак, правових підстав для застосування положень ст.831, ст.834 ЦК України в частині наявності права власника вимагати розірвання договору, який укладено без визначення строку, не вбачається. Покликаються на те, що суд не звернув уваги на ці обставини, на відсутність договору в паперовому вигляді, помилково взяв твердження позивача щодо умов позички як такі, що мали місце та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.
Також вказує, що суд, ухвалюючи додаткове рішення про стягнення судових витрат з відповідачки, не взяв до уваги та не врахував важливі обставини, допустивши грубі порушення норм процесуального права. Зокрема, що вона є особою з І групою інвалідності, встановленою з дитинства. Відтак, відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» вона є особою, яка звільняється від сплати судового збору, а тому відсутні підстави для стягнення суми судового збору з неї, як особи з І групою інвалідності.
Також зазначає, що позивачка жодним чином не обґрунтовувала та не доводила, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. При розподілі судових витрат, стягнення суми судових витрат з відповідача ОСОБА_3 судом не враховано її стан здоров`я, фінансовий та матеріальний стан, не наведено мотивів обґрунтованості суми таких витрат, їх пропорційності до предмета спору, обсягу виконаної представником/адвокатом роботи (дій процесуального характеру).
У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 заперечує проти вимог апеляційної скарги в зв`язку з їх необґрунтованістю та повідомленням апелянтом суду обставин щодо встановленого строку користування квартирою, які не відповідають дійсності. Вказує, що у даній справі, як вірно встановлено судом першої інстанції, строк користування річчю сторонами не був узгоджений, що підтверджується відсутністю у наданих письмових доказах та поясненнях у судових засіданнях будь-якої інформації про конкретний узгоджений обома сторонами кінцевий строк користування квартирою. Тобто, вона, як сторона договору позички житла, укладеного на невизначений строк, має право відмовитись від договору, письмово попередивши про це другу сторону за три місяці. Зазначає, що 01 березня 2024 року письмово повідомила ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відмову від договору та необхідність повернення квартири не пізніше 10 червня 2024 року, однак відповідачі квартиру так і не звільнили. Вважає, що суд першої інстанції, всебічно та повно дослідивши усі обставини, які мають значення для вирішення спору, ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог та виселення відповідачів. ОСОБА_1 просить суд звернути увагу на те, що відповідачі з листопада 2024 року припинили оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим вона змушена самостійно оплачувати вказаний борг, який станом на момент написання відзиву вже перевищує 7 тисяч гривень. Подальше проживання у квартирі відповідачів та несплата комунальних послуг тягне значний фінансовий тягар, який для неї, як особи, основним джерелом доходу якої є пенсійні виплати, є непосильним. 
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог п.3,4 ч. 8 ст.128,ч.1 ст.130 ЦПК України, повторно в судове засідання не з`явилися, а тому суд ухвалив розгляд справи проводити за їх відсутності, що відповідає нормам ч.2 ст.372 ЦПК України.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позов по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у встановленому порядку за три місяці попередила відповідачів про відмову від усного договору, тому відповідачі втратили будь-яке право на законне користування квартирою позивача і повинні були виселитися з неї добровільно, починаючи з 10 червня 2024 року, як вимагала позивач. Зважаючи на те, що проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд ухвалив, що відповідачів слід виселити з цієї квартири без надання іншого житла.
Додаткове рішення суду мотивоване тим, що оскільки судом задоволено вимоги позову по суті, понесені судові витрати підтверджені належним чином, тому є підстави для задоволення заяви позивача про стягнення з відповідачів у рівних частинах понесених нею витрат на професійну правничу допомогу та судового збору.
З висновками суду першої інстанції, викладеними в додатковому рішенні, колегія суддів не може в повній мірі погодитися. Разом з тим, основне рішення суду від 25 листопада 2024 року вважає таким, що відповідає вимогам обґрунтованості та законності, виходячи з таких міркувань.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право
в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказувала, що є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 (а.с.8).
Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що відповідачі вселилися у спірну квартиру у грудні 2023 року на умовах безоплатного користування. 
Під час вирішення спору судом з`ясовано, що відповідачі без погодження із позивачкою розпочали у спірній квартирі дороговартісні ремонтні роботи, що викликало суперечки між сторонами щодо доцільності проведення даного виду ремонтних робіт та внаслідок чого між ними виник конфлікт.
У зв`язку з цим власниця квартири ОСОБА_1 , яку відповідачі перестали допускати до огляду житла, прийняла рішення про розірвання усного договору позички житлового приміщення та 01 березня 2024 року засобами поштового зв`язку надіслала відповідачам повідомлення про відмову від договору з вимогою звільнити квартиру з 10 червня 2024 року (а.с.24-30).
Зі змісту усних та письмових пояснень сторін слідує, що добровільно відповідачі квартиру досі не звільнили.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права.
У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди.
Звертаючись до суду із указаним позовом, ОСОБА_1 зазначила про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вселились у спірну квартиру з її дозволу і вона дозволила відповідачам тимчасово у ній проживати, однак вони і надалі проживають у квартирі, що належить їй на праві власності і не мають наміру з неї виселятися, попри їх письмове попередження, чим чинять їй перешкоди у здійсненні прав власника, позбавляють можливості користуватися та розпоряджатися спірною квартирою.
Підставою позову слугують посилання позивача на належне їй право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачці перешкод щодо здійснення нею цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.
Матеріалами справи встановлено і це не заперечується відповідачами, що вони проживають у спірній квартирі без відповідних правових підстав, зареєстрованими у ній не значаться.
Відтак, судом безспірно встановлена обставина проживання відповідачів у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка є приватною власністю ОСОБА_1 , без законних на те підстав, що в свою чергу, створює їй перешкоди у здійсненні своїх правомочностей як власника цієї квартири, у зв`язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушене право позивачки, як власника спірної квартири, підлягає захисту в передбаченому статтею 391 ЦК України порядку.
Колегія суддів вважає можливим захист порушеного права позивачки у спосіб, зазначений в позовній заяві, а саме шляхом виселення відповідачів із спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення, при цьому суд апеляційної інстанції враховує таке.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі
№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, а також постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц , від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Визначальним для захисту порушеного права на підставі цієї норми права
є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю. При вирішенні таких спорів не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Водночас, при вирішенні вказаної категорії спорів необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц. 
Таким чином, з огляду на фактичні обставини справи, виселення відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення направлене на захист права власності позивачки.
Як видно з матеріалів справи, відповідачка ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 – за адресою: АДРЕСА_3 , де за ними відповідно зберігається право на проживання. 
Отже, апеляційний суд вважає, що задоволенням вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення не порушено справедливого балансу між інтересами осіб - учасників справи, оскільки таке відбулось у відповідності до закону, яким визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
При цьому колегією суддів враховано те, що власник квартири ОСОБА_1 дозволила ОСОБА_3 та ОСОБА_4 лише тимчасово проживати у спірній квартирі, на проживання в якій вони не мають законних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст.834 ЦК України позичкодавець має право вимагати розірвання договору і повернення речі у разі, якщо: 1) у зв`язку з непередбаченими обставинами річ стала потрібною йому самому; 2) користування річчю не відповідає її призначенню та умовам договору; 3) річ самочинно передана у користування іншій особі; 4) в результаті недбалого поводження з річчю вона може бути знищена або пошкоджена.
Згідно зі ст.836 ЦК України, якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.
До договору позички застосовуються положення глави 58 ЦК України (найм(оренда) (ч.3 ст. 827 ЦК).
Як визначено ч.3 ст. 763 ЦК України, кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна – за три місяці.
Встановивши вказані обставини та проаналізувавши норми закону, суд дійшов цілком обґрунтованого висновку про задоволення позову по суті, з яким погоджується і колегія суддів.
Разом з тим, звертаючись до апеляційного суду, представник відповідача ОСОБА_5 , окрім рішення за результатами розгляду позову по суті, просив також скасувати додаткове рішення цього ж суду від 05 грудня 2024 року в частині розподілу судових витрат.
Переглядаючи на предмет законності та обґрунтованості додаткового рішення від 05 грудня 2024 року, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що в цій частині апеляційна скарга є обґрунтованою частково з огляду на наступне.
В апеляційній скарзі відповідачки вказано, що, стягуючи з неї судові витрати, суд не звернув уваги на те, що вона є особою з інвалідністю I групи і відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнена від його сплати. 
Згідно із ч.ч. 1-3  ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати  на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, яка регулює порядок розподілу судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача; у разі відмови в позові - на позивача.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю 1 «А» групи, встановленої з дитинства, і основний її медичний діагноз – дитячий церебральний параліч, що вбачається з Довідки до акта огляду МСЕК №626/19, серії ВЛН №0078167, яка видана 03 листопада 2011 року (а.с. 93-95). Дані документи були подані суду першої інстанції в ході розгляду справи, проте суд залишив їх поза увагою.
Згідно і пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю I та II груп.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ч. 6 статті 141 ЦПК України, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 703/686/15-ц, з відповідача, який є інвалідом ІІ групи, судовий збір не стягується навіть у разі, якщо рішення ухвалено не на його користь.
Проте, суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув та безпідставно задовольнив вимоги в частині стягнення судового збору з відповідачки ОСОБА_3 , як особи з інвалідністю І «А» групи, та котра відповідно до Закону України «Про судовий збір» належить до переліку осіб, які звільнені від його сплати. 
Враховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що додаткове рішення суду від 05 грудня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_3 судового збору є незаконним, ухваленим із порушенням норм процесуального права, а тому підлягає зміні, оскільки відповідачка є особою, яка звільняється від сплати судового збору.
Щодо інших доводів апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає, що вони не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного додаткового рішення, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.
Суд першої інстанції в частині вирішення питання про компенсацію позивачці витрат за правничу допомогу в розмірі 6800 грн з обох відповідачів дійшов правильного висновку про належне доведення відповідними доказами розмір цих витрат та обґрунтованість його розрахунку з огляду на норми ст.137,141 ЦПК України.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, оскаржуване додаткове рішення слід змінити та стягнути з відповідачки ОСОБА_3 в користь позивачки ОСОБА_1 3400 грн понесених нею витрат на правничу допомогу, а з відповідача ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 – витрати на сплату судового збору в сумі 1211,20 грн та на правничу допомогу в сумі 3400 грн, а всього з нього судових витрат в розмірі 4611,20 грн. В решті вимог апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду та додаткове рішення в іншій частині також слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , подану її представником Хомичем Романом Володимировичем, задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 листопада 2024 року в цій справі залишити без змін.
Додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року в даній справі змінити.
Стягнути в користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати : з ОСОБА_3   3400 (три тисячі чотириста) гривень на професійну правничу допомогу та з ОСОБА_4 - 4611 (чотири тисячі шістсот одинадцять) гривень 20 копійок на судовий збір і професійну правничу допомогу.
В решті додаткового рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді