УХВАЛА

05 травня 2025 року
м. Київ

справа №420/25136/24
адміністративне провадження №К/990/15754/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Соколова В.М.,  Мартинюк Н.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Новосьолова Ольга Валеріївна, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 березня   2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду із адміністративним позовом до Одеського апеляційного суду (далі - відповідач), в якому просив:
-  зобов`язати Одеський апеляційний суд здійснити з 31.08.2022 перерахунок розміру надбавки до посадового окладу судді ОСОБА_1 з врахуванням до стажу, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу судді, періоду роботи на посаді стажиста судді Київського районного суду м. Одеси з 19.09.2002 до 03.09.2004 включно тривалістю 01 рік 11 місяців 15 днів
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.12.2024, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.03.2025, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Новосьолова О.В., звернувся до Верховного Суду з цією касаційною скаргою
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Аналіз матеріалів касаційної скарги свідчить про її невідповідність вимогам статті 330 КАС України.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Ухвалою Черкаського  окружного адміністративного суду від 13.02.2023  відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
За частиною першою статті 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Скаржник в касаційній скарзі зазначає, що оскаржує рішення на підставі пункту підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України в частині помилкового віднесення судом першої інстанції справи до категорії справ незначної складності.
Скаржник вказує, що суди розглянули справу з ціною позову 309  588, 04 грн, що перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб
Однак за предметом цього позову є врахуванням до стажу, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу судді, періоду роботи на посаді стажиста судді, що є позовною вимогою немайнового характеру, а тому ці доводи є необґрунтованими.
У вимірі доводів касаційної скарги, що помилкового віднесення судом першої інстанції справи до категорії справ незначної складності, суд зазначає.
Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08.02.2020, зазначений пункт був виключений із частини третьої статті 353 КАС України, яка визначає обов`язкові підстави для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд у разі порушення норм процесуального права.
Отже, з 08.02.2022 розгляд справи судами попередніх інстанцій за правилами спрощеного позовного провадження не є обов`язковою підставою для скасування судом касаційної інстанції судових рішень з направленням справи на новий розгляд.
Разом з тим, така підстава залишилася у пункті 2 частини другої статті 353 КАС України, норма якої визначає, що оскаржувані судові рішення можуть бути скасовані з направленням справи на новий розгляд у разі порушення судами норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, підстави касаційного оскарження за пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України мають бути обґрунтовані скаржником у касаційній скарзі із посиланням на порушення судами норм процесуального права та розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, який унеможливив встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.
Підстав скасування судових рішень, визначених пунктом 2 частини другої статті 353 КАС України скаржник не зазначає.
З огляду на зазначене, саме лише посилання скаржника на помилкове віднесення судом першої інстанції справи до категорії справ незначної складності, не є належним обґрунтуванням.
Інших доводів за пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України скаржником не наведено.
Отже, дана справа не містить ознак, за наявності яких вона відносилась би до справ, як такі, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного провадження, а позивач не довів, що розгляд справи у вказаному провадженні вплинув на правильність результатів її вирішення.
Таким чином, подана касаційна скарга не містить належним чином обґрунтованих випадків, зазначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі незначної складності.
Поряд із цим, зазначення у касаційній скарзі доводів щодо наявності підстав, передбачених у частині п`ятій статті 328 КАС України, не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник вказує, що судами попередніх інстанцій не враховані правові висновки, які викладено у постановах Верховного Суду від  28.05.2020 у справі № 826/17201/17, від 14.11.2018 у справі №819/1550/16, у постанові від 14.01.2022 у справі №300/731/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №9901/302/19.
Суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України  скаржник повинен чітко вказати норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду.
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме  щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
За обставинами цієї справи судами попередніх інстанцій дійшли висновку, що не вбачається підстав для зарахування до стажу, що в Одеського апеляційного суду відсутні правові підстави для здійснення перерахунку розміру надбавки до посадового окладу судді ОСОБА_1 з врахуванням до стажу, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу судді, періоду роботи на посаді стажиста судді Київського районного суду м. Одеси з 19.09.2002 до 03.09.2004 включно тривалістю 01 рік 11 місяців 15 днів, оскільки посада стажиста суду не тільки не включена до штатного розпису суду, але і не відноситься до категорії державної служби, що виключає її віднесення до категорії "інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги" відповідно до частини 6 статті 44 Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 №2862-ХІІ ( далі - Закон №2862-ХІІ).
Суди звернули увагу, що скаржника на те, що у зв`язку з прийняттям Закону України від 12.07.2018 №2509-VII, до стажу роботи на посаді судді підлягає зарахуванню стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді, а саме, частиною першою статті 7 Закону №2862-XII (у редакції, чинної на час призначення позивача на посаду судді) для кандидата на зайняття посади судді мінімальний стаж роботи в галузі права був встановлений три роки. Так, з листа відповідача від 09.07.2024 вбачається, що до стажу, який входить до стажу роботи, за який встановлюється доплата за вислугу років, позивачу вже зарахований період служби в збройних силах з 15.06.1992-28.01.1994 (01р. 07м. 14 дн.) та служба в органах внутрішніх справ та податкової міліції з 29.03.1994-19.07.2002 (08р. 05м. 20 дн.).
Надаючи оцінку доводам якими касатор обґрунтовує касаційну скаргу, Суд зазначає наступне. 
За предметом позову справі №300/731/19 позивачка була зарахована наказом начальника управління юстиції в Івано-Франківській області на посаду стажиста Івано-Франківського міського суду, як молодий спеціаліст. Питання проходження стажування випускниками вищих навчальних закладів в цей період регулювалися такими законодавчими актами колишнього Союзу PCP та УРСР, як: Постанова ЦК КПРС, Ради міністрів СРСР від 18.07.1972 №535 Про заходи щодо подальшого удосконалення вищої освіти в країні, Положенням про стажування молодих спеціалістів, які закінчили вищі учбові заклади, затвердженим Державним комітетом Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати, Всесоюзною Центральною Радою Професіональних Союзів, Міністерством Вищої та середньої освіти СРСР від 25.06.1973.
Зокрема, у справі №819/1550/16 було встановлено, що в період роботи позивачки на посаді стажиста Бережанського районного суду Тернопільської області, вона перебувала у штаті управління юстиції Тернопільської ОДА, виконувала обов`язки та була спеціалістом цього управління юстиції, заробітна плата на вказану посаду фінансувалася з державного бюджету. Тому, вказаний період роботи повинен зараховуватись до стажу державної служби, як спеціалісту управління юстиції із необхідною юридичною освітою (п. 36 постанови).
У справі № 826/17201/17 спір стосувався визнання протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо надання ОСОБА_2 відмови, викладеної в листі № П-16025/0-9902/6-17 від 14.06.2017, щодо надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтовною площею 2 га, розташована Київська область, Бориспільській район, Іванківська сільська рада та зобов`язання Головне управління Держгеокадастру у Київській області надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства (код КВЦПЗ 01.03) орієнтованою площею 2 га, розташована Київська область, Бориспільській район, Іванківська сільська рада, на підставі клопотання ОСОБА_2 від 18.05.2017.
Посилання скаржника на судові рішення Верховного Суду у справі №9901/302/19 є необґрунтованими, оскільки правовідносини в цій справі були зумовлені реалізацією суддею права на відставку.
Отже, скаржник посилаючись на постанови від 28.05.2020 у справі № 826/17201/17, від 14.11.2018 у справі №819/1550/16, у постанові від 14.01.2022 у справі №300/731/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.09.2020 у справі №9901/302/19 не обґрунтував, що ці постанови ухвалені у справах за подібними відносинами із цією справою.
Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у вищевказаних справах не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постановах не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.
Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанції у цій справі та наведеним скаржником судовими рішеннями суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.
Доводи скаржника в касаційній скарзі зводяться до незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій доказів та встановлених фактичних обставин справи, та наполягання на переоцінці доказів, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення натомість в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а надалі саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Згідно із частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
За таких обставин, відповідно до правил статей 169, 332 КАС України касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, обґрунтовуванням наявності у цій справі винятків, передбачених пунктами "а-г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
Керуючись статтями 248, 329-332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Новосьолова Ольга Валеріївна, на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 березня    2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- залишити без руху. 
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду:
1) уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, обґрунтовуванням наявності у цій справі винятків, передбачених пунктами "а-г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.
Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько
В.М. Соколов 
 Н.М. Мартинюк ,
Судді Верховного Суду