ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" лютого 2025 р.           Справа№ 911/3862/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Кравчука Г.А. 
          Гончарова С.А. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 19.02.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 (повний текст рішення складено 01.07.2024)

у справі № 911/3862/23 (суддя Усатенко І.В.)
за позовом Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України 
до 1) Київської обласної державної адміністрації
2) Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1 - Макарівська селищна рада
третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову на стороні відповідачів - Міністерство оборони України
про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

Всеукраїнська громадська організація "Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України" в системі "Електронний суд" до Господарського суду Київської області 22.12.2023 сформовано позовну заяву до Київської обласної державної адміністрації та Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, в якій позивач просить суд:
1) скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 894,6 га, яка знаходиться в межах території Макарівської селищної територіальної громади в Бучанському районі Київської області, з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027, у Державному земельному кадастрі із закриттям відповідної поземельної книги;
2) скасувати державну реєстрацію права власності Київської обласної державної адміністрації на земельну ділянку площею 894,6 га, яка знаходиться в межах території Макарівської селищної територіальної громади в Бучанському районі Київської області з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027;
3) скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 65831036 від 19.12.2022 14:27:03, Гребенюк Анна Миколаївна, Димерська селищна рада, Київська обл.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 15.06.2000 № 7 у постійне користування Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України для Бучанського риболовного господарства було надано земельну ділянку загальною площею 25,4458 га, що підтверджується копією Державного Акту від 14.07.2000 серії І-КВ № 002267. Рішенням Державного кадастрового реєстратора Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 24.12.2021 № РВ-2100719592021 позивачу відмовлено у задоволенні заяви про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, яке обґрунтовано тим, що межі належної позивачу на праві постійного користування земельної ділянки перетинаються із наявною в Державному земельному кадастрі ділянкою 3222480800:08:002:0027, власником якої є Київська обласна державна адміністрація.
Позивач вказував, що наявність взаємного перетину земельних ділянок порушує право користування позивача належною йому земельною ділянкою, адже при формуванні земельної ділянки 3222480800:08:002:0027 не було враховано наявність сформованих земельних ділянок суміжних землекористувачів, чим порушується право користування позивача земельною ділянкою набутої ним на підставі Державного акту на право постійного користування землею.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 у позові відмовлено повністю.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Всеукраїнська громадська організація Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України 23.07.2024 звернулася до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, яка сформована в системі «Електронний суд» 22.07.2024, у якій просив суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 у справі №911/3862/23 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №  911/3862/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2024 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №911/3892/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 у справі №911/3862/23.
12.08.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/3862/23.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 у справі № 911/3862/23. Призначено до розгляду на 08.10.2024.
У зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 у відставку, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 08.10.2024 у справі №911/3862/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Яковлєв М.Л., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 прийнято справу №911/3862/23 за апеляційною скаргою Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 визначено колегією суддів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2024 на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України відкладено розгляд справи на 26.11.2024.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2024 залучено до участі у справі №911/3862/23 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову на стороні відповідачів Міністерство оборони України, відкладено розгляд справи на 21.01.2024.
17.12.2024 від відповідача-1 до Північного апеляційного господарського суду надійшли документи на підтвердження виконання вимог ухвали суду.
27.12.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив Міністерства оборони України на апеляційну скаргу позивача, в якому Міністерство зазначило, що позивач обрав не ефективний спосіб захисту. Рішення суду першої інстанції вважає обґрунтованим та таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
31.12.2024 до Північного апеляційного господарського суду надійшла відповідь позивач на відзив третьої особи, в якій позивач вказав, що інформація наведена третьою особою жодним чином не підтверджує правомірність включення земельної ділянки позивача до земельної ділянки 3222480800:08:002:0027. 
Судове засідання 21.01.2025 у справі №911/3862/23 не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці за сімейними обставинами.
Разом з тим, у зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. з 22.01.2025 на лікарняному, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.01.2025 у справі №911/3862/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Кравчук Г.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.01.2025 прийнято справу №911/3862/23 за апеляційною скаргою Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Гончаров С.А., Кравчук Г.А. Розгляд справи призначено на 19.02.2025.
В судове засідання 19.02.2025 з`явились представники позивача, відповідача-1 та третьої особи-2. Представники відповідача-2 та третьої особи-1 не з`явились, про причини неявки до суду не повідомили, про день та час розгляду були повідомлені належним чином.
Представник позивача надав свої пояснення та підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. 
Представники відповідача-1 та третьої особи-2 заперечили проти доводів апеляційної скарги скаржника, просили залишити її без задоволення. 
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-IX, Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №3891-IX, Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4024-IX, Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4220-IX від 15.01.2025, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 08.02.2025 строком на 90 діб, тобто до 09 травня 2025 року.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Виконавчого комітету Київської обласної (сільської) Ради депутатів трудящих №565 від 21.09.1963 "Про виділення Всеармійському військово-мисливському товариству Київського військового округу земельної ділянки під будівництво ставка" ухвалено затвердити представлений обласним управлінням виробництва і закупівель сільськогосподарських продуктів проект виділу Всеармійському військово-мисливському товариству Київського військового округу земельної ділянки площею 42,0 га за рахунок заболочених сіножатей колгоспу імені Щорса, с. Березівка Макарівського району - 19,0 га та радгоспу "Бузовський" Києво-Святошинського виробничого радгоспно-колгоспного управління - 23,0 га.
Розпорядженням Кабінету міністрів УРСР від 03.12.1963 №1910/р було прийнято пропозицію Київського сільськогосподарського облвиконкому, підтриману Міністерством виробництва і заготівель сільськогосподарських продуктів УРСР, про відведення Всеармійському військово-мисливському товариству Київського військового округу під будівництво ставу 42,0 га малопродуктивних, заболочених сіножатей в Київській області, в тому числі із земель колгоспу ім. Щорса Макарівського району 19 гектарів та радгоспу «Бузівський» Міністерства виробництва і заготівель сільськогосподарських продуктів УРСР 23 гектари..
Всеукраїнська громадська організація «Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України» була створена на підставі рішення установчої конференції даного товариства від 04.03.1992 шляхом реорганізації рад Військово-мисливських товариств Київського, Прикарпатського та Одеського військових округів колишнього СРСР як Всеукраїнська громадська добровільна некомерційна організація.
На позачерговій конференції Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР від 30.06.1992 р. вирішено реорганізувати Військово-мисливське товариство Збройних Сил СРСР у «Всеармійське мисливське товариство».
Постановою президії центральної ради всеармійського мисливського товариства від 17.02.1994 № 6 затверджено акт (розподільчий) від 03.02.1994 про перехід майна і фінансових ресурсів Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, в зв`язку з припиненням його діяльності шляхом реорганізації до Товариства військових мисливців та рибалок України (правонаступник).
Як вбачається з рішення спеціальної контрольної комісії з питань приватизації Верховної Ради України від 13.05.2003 Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України фактично з 03.02.1994 набуло право на користування, володіння та розпорядження майном колишнього Військово-мисливського товариства Збройних Сил СРСР, яке розташоване на території України.
Рішенням Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 15.06.2000 № 7 "Про затвердження технічної документації зі складання державного акту на право постійного користування землею Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України" затверджено технічну документацію зі складання державного акту постійного користування землею товариству військових мисливців Збройних Сил України загальною площею 25,45 га, з них під водою, гідротехнічними спорудами 0,3 га для Бучанського рибальського господарства.
Відповідно до рішення виконкому Колонщинської сільської ради від 15.06.2000 № 7 Товариству військових мисливців та рибалок Збройних сил України видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-КВ № 002267 від 14.07.2000, згідно якого Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України Колонщинською сільською Радою народних депутатів Макарівського району Київської області надано у постійне користування 25,4458 га землі для Бучанського рибальського господарства. Цей акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №243.
Проте, у серпні 2010 року заступник військового прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області за участю третьої особи: Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України, про визнання нечинним рішення та державного акту на право постійного користування землею.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2014, позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 15.06.2000 щодо передачі товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України у постійне користування земельної ділянки, де розташоване Бучанське рибальське господарство в Макарівському районі Київської області, загальною площею 25,4458 га. Визнано протиправним та скасовано державний акт на право постійного користування землею серії 1-КВ №002267 вій 14.07.2000, виданий Колонщинською сільською Радою Макарівського району .Київської області Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.
В подальшому Постановою Верховного Суду від 14.11.2019 №2а-11648/10/2670 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.10.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2014 скасовано. Провадження у справі № 2а-11648/10/2670 за позовом Заступника військового прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Виконавчого комітету Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, треті особи: Національний університет оборони України, Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України про визнання нечинним рішення та державного акту на право постійного користування землею - закрито. Роз`яснено позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.
При цьому, Верховним Судом у справі №2а-11648/10/2670 встановлювались обставини, що стосуються підвідомчості даного спору.
Як вказує позивач, 14.12.2021 року на виконання доручення Позивача ФОП Мінова Луіза Володимирівна було подано заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 14.12.2021 реєстраційний номер ЗВ-9719437382021. До заяви було додано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі Всеукраїнській громадській організації Товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.
Проте, 14.12.2021 року рішенням РВ-2100719592021 Державного кадастрового реєстратора Відділу № 1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у задоволенні цієї заяви було відмовлено. 
На обґрунтування своєї відмови державний реєстратор надав Висновок щодо перевірки електронного документа в якому повідомив, що межі земельної ділянки, про внесення відомостей про яку звернувся позивача, перетинаються із наявною в Державному земельному кадастрі ділянкою 3222480800:08:002:0027; Площа співпадає на 100% (Накладка). Також було надано Протокол №ПП-2100396822021 проведення перевірки електронного документа від 24.12.2021.
Згідно з Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку 3222480800:08:002:0027 від 22.12.2021, зазначена земельна ділянка має цільове призначення для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України; категорія земель: землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид користування: для розміщення на постійній основі Збройних Сил України; площа земельної ділянки 894,6 га, місце розташування: Київська область, Бучанський район, вул. Жуків Хутір, 4, с. Буча, вул. Миколаївська, 1, с. Бузова, комплекс будівель № 1, буд 30, 36, 37, с/рада Колонщинська; вид речового права: інформація відсутня; найменування юридичної особи: Київська обласна державна адміністрація; вид обмеження: зона особливого режиму використання земель.
23.12.2021 Київською обласною державною адміністрацією прийнято розпорядження №828 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель", яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України (15.01) Київська обласна державна адміністрація військове містечко № 265 площею 894,6000 га на території: вул. Жуків Хутір 4 с. Буча, вул. Миколаївська, 1, с Бузова, Комплекс будівель № 1 буд 30, 36, 37, с/рада Колонщинська Бучанського району Київської області площею 25,5000 га на території: вул. Березівська, 1 с. Бузова Бучанського району Київської області.
Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельна ділянка з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027, загальною площею 894,6 га 14.12.2022 зареєстрована на праві власності за Київською обласною державною адміністрацією.
Позивач звернувся до відповідача з листом № 28/3 від 28.03.2023, в якому вказував про наявність у нього права постійного користування земельною ділянкою, на яку повністю наклалась земельна ділянка зареєстрована за відповідачем (кадастровий номер 3222480800:08:002:0027) та просив погодити зміну меж земельної ділянки позивача.
Листом від 28.06.2023 №558/31.01/31.02.01/2023 Департамент містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації повідомив позивача про відсутність підстав для внесення змін щодо меж земельної ділянки з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027, оскільки, земельна ділянка право постійного користування на яку позивач набув згідно акту серії І-КВ № 002267 від 14.07.2000 не була сформована як об`єкт права, а сам акт скасований рішенням суду, а отже відсутні підстави для зміни меж спірної земельної ділянки. 
Разом з тим, як свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, згідно з розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 03.07.2023 №613 Міністерству оборони України надано для розміщення нерухомого майна земельну ділянку з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027, загальною площею 894,6000 га, та здійснено державну реєстрацію речового права 01.09.2023.
В зв`язку з тим, що Позивач отримав відмову у внесенні змін щодо меж земельної ділянки, він звернувся з позовом, в якому просить скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 894,6 га, яка знаходиться в межах території Макарівської селищної територіальної громади в Бучанському районі Київської області, з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027, у Державному земельному кадастрі із закриттям відповідної поземельної книги; скасувати державну реєстрації права власності Київської обласної державної адміністрації на земельну ділянку площею 894,6 га, яка знаходиться в межах території Макарівської селищної територіальної громади в Бучанському районі Київської області з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 65831036 від 19.12.2022 14:27:03, Гребенюк Анна Миколаївна, Димерська селищна рада, Київська області.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (станом на момент прийняття рішення Колонщинською сільською радою Макарівського району Київської області від 15.06.2000 №7 "Про затвердження технічної документації зі складання державного акту на право постійного користування землею Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України") виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (станом на момент прийняття рішення Колонщинською сільською радою Макарівського району Київської області від 15.06.2000 № 7 "Про затвердження технічної документації зі складання державного акту на право постійного користування землею Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України") до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження, в тому числі,  підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад;  б) делеговані повноваження, зокрема : реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею; організація і ведення земельно-кадастрової документації; погодження проектів землеустрою.
Отже, матеріали справи свідчать про передачу позивачеві земельної ділянки у користування в розмірі 25,4458 га в 2000 році. Разом з тим, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих у розумінні статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження обставин отримання відповідного речового права на земельну ділянку та ідентифікації земельної ділянки, в тому числі технічної документації, яка подавалась позивачем до Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області.
Статтею 19 Земельного кодексу УРСР, від 18.12.1990 № 561-XII, сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів. Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста. Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів: із земель запасу для сільськогосподарського використання; із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу; для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів. Обласні Ради народних депутатів надають земельні ділянки: із земель усіх категорій за межами населених пунктів для будівництва шляхів, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів та інших лінійних споруд; в усіх інших випадках, крім передбачених частинами першою, другою, третьою і п`ятою цієї статті. Верховна Рада України надає земельні ділянки у разі, коли для вилучення цих земель установлено особливий порядок (стаття 32). Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації. Відведення земельних ділянок для потреб громадян провадиться за кошти державного, республіканського (Республіки Крим) та місцевих бюджетів на замовлення сільських, селищних, міських, районних Рад народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. Умови і строки розробки проектів відведення земельних ділянок і перенесення їх меж у натуру (на місцевість) визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт. Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Клопотання про відведення ділянок, що надаються Верховною Радою України, подаються до обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів. До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обґрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали. У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання. Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка. Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель. Якщо надання земельної ділянки провадиться районною, обласною Радою народних депутатів або Верховною Радою України, сільська, селищна, міська Рада народних депутатів свій висновок подає до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів. Районна (міська) Рада народних депутатів приймає у місячний строк рішення про надання земельної ділянки, а по проекту, за яким надання ділянки провадиться обласною Радою народних депутатів або Верховною Радою України, подає свій висновок до обласної Ради народних депутатів. Обласна, Київська, Севастопольська міська Рада народних депутатів вирішує у місячний строк питання про надання земельної ділянки, а по проекту, за яким надання земель провадиться Верховною Радою України, подає проектні матеріали і свій висновок до Кабінету Міністрів України, який розглядає ці матеріали і вносить у місячний строк свої пропозиції до Верховної Ради України.
Отже, сільською, районною, обласною Радою народних депутатів або Верховною Радою України в межах своєї компетенції приймається рішення про надання земель, а потім здійснюється реєстрація речового права на земельну ділянку.
Як на підставу передачі в постійне користування спірної земельної ділянки, товариство військових мисливців та рибалок Збройних Сил України посилається на рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів трудящих від 21.09.1963 р. № 565 та рішення Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 15.06.2000 №7.
Однак, як вбачається зі змісту рішення Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів трудящих від 21.09.1963 р. №565 - в Макарівському районі виділялось Всеармійському військово-мисливському товариству КВО 19 га земель, в той час, як відповідно до рішення Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 15.06.2000 №7 затверджено технічну документацію зі складання державного акта постійного користування землею товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України в розмірі 25,45 га, а тому стверджувати, що це одна й та сама ділянка - не можна.
Крім того, Державний акт не відображає просторове розміщення земельної ділянки, а тільки конфігурацію земельної ділянки, та загальні відомості про неї (власника (-ів), адресу розташування, площу, опис меж, шощо). Водночас, відомості щодо просторового розміщення земельної ділянки містяться в ДЗК, які вносяться у відповідності до технічної документації на відповідні земельні ділянки, які позивачем не надані
Відсутність визначення меж земельних ділянок на місцевості та різні площі земельних ділянок не підтверджують, що в рішеннях виконавчого комітету Колонщинської сільської ради від 15.06.2000 № 7 та Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів трудящих від 21.09.1963 р. № 565 мова йде про одну і ту ж земельну ділянку.
Разом з тим, як вже зазначалось, позивачем не надані документи, наприклад, технічну документацію по підготовці та виготовленню Державного акту на право постійного користування землею або документація із землеустрою, що виключає можливість для суду встановити вказані вище обставини.
Слід зазначити, що з січня 2014 по листопад 2019 акт на право постійного користування землею серії 1-КВ №002267 від 14.07.2000 року був скасований, оскільки постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2014, визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 15.06.2000 щодо передачі товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України у постійне користування земельної ділянки, де розташоване Бучанське рибальське господарство в Макарівському районі Київської області, загальною площею 25,4458 га; визнано протиправним та скасовано державний акт на право постійного користування землею серії 1-КВ №002267 від 14.07.2000 року, виданий Колонщинською сільською Радою Макарівського району Київської області Товариству військових мисливців та рибалок Збройних Сил України.
При цьому, станом на 28.06.2023 у Департаменті містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації була відсутня інформація про скасування зазначених судових рішень.
З огляду на те, що земельна ділянка, право постійного користування на яку позивач набув згідно акту серії І-КВ № 002267 від 14.07.2000, не була сформована як об`єкт права, а сам акт скасований рішенням суду, крім того, враховуючи, що  межі земельної ділянки розміром 25,4458 га перетинаються з земельною ділянкою з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027 Департамент містобудування та архітектури Київської обласної державної адміністрації повідомив позивача про відсутність підстав для внесення змін щодо меж земельної ділянки з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027.
На сьогодні, земельна ділянка з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027 площею 894,6 га перебуває у державній власності. Держава здійснює свої правомочності власника через її органи, в даному випадку через відповідача (Київську обласну державну адміністрацію).
Відповідно до п. 3, 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 №5245-УІ з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу. 
У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом російської федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу, а також земель, які відповідно до закону віднесені до комунальної власності.
Згідно п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 №5245-УІ з дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.
Пунктами 9, 10, 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 №5245-УІ передбачено, що державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом. Рішення про затвердження проектів розмежування земель державної та комунальної власності, затверджені до набрання чинності цим Законом, разом з витягами із таких проектів із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок, які відносяться цими проектами до державної чи комунальної власності, є підставою для здійснення державної реєстрації земельних ділянок та державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на земельні ділянки. Матеріали проектів землеустрою щодо розмежування земель державної та комунальної власності, розроблених, але не затверджених до набрання чинності цим Законом, можуть використовуватися при розробленні схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, матеріалів інвентаризації земель, а також іншої документації із землеустрою.
Відповідно до ст. 7 Земельного кодексу України в редакції 1990 року користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям; громадським об`єднанням; релігійним організаціям; промисловим, транспортним та іншим несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям; організаціям, зазначеним у статті 70 цього Кодексу для потреб оборони; для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам; житловим, житлово-будівельним, гаражно-будівельним і дачно-будівельним кооперативам; спільним підприємствам, міжнародним об`єднанням і організаціям з участю українських, іноземних юридичних і фізичних осіб, підприємствам, що повністю належать іноземним інвесторам.
Стаття 92 Земельного кодексу України визначає, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Відповідно до ст.ст. 79, 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється:
у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; 
шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; 
шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; 
шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; 
за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); 
за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Згідно з ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності на земельні ділянки, визнане за державою рішенням суду, реалізується органами виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, незалежно від органу, в особі якого судом визнане таке право за державою. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі атомної енергетики та космічної системи; б) землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту; в) землі оборони; г) землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом; ґ) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; д) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом; е) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; є) земельні ділянки зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ж) земельні ділянки, закріплені за державними закладами професійної (професійно-технічної) освіти; ж-1) земельні ділянки, закріплені за державними закладами фахової передвищої освіти; з) земельні ділянки, закріплені за державними закладами вищої освіти; ї) землі під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем, які перебувають у державній власності.
Отже, спірна земельна ділянка площею 894,6 га, яка перебуває за межами населених пунктів згідно з Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 № 5245-УІ з прийняттям означеного закону є розмежованою та вважається землею, що належить до державної власності. В подальшому згідно приписів Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 № 5245-УІ та Земельного кодексу України відповідач як орган державної влади сформував спірну земельну ділянку площею 894,6 га як об`єкт цивільних прав з присвоєнням їй з кадастрового номера 3222480800:08:002:0027 та зареєстрував право державної власності на вказану земельну ділянку, власником якої значиться Київська обласна державна адміністрація.
Позивач стверджує, що він є користувачем земельної ділянки, на яку повністю накладається земельна ділянка з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027.
Проте, суд першої інстанції вірно звернув увагу, що позивач не є власником земельної ділянки, розміром 25,4458 га. 
Оформлені на праві державної власності земельні ділянки, органом, який здійснює від імені держави правомочності власника, можуть передаватись в користування іншим особам. Тобто відповідні правові титули можуть існувати одночасно, що не є порушенням чи перешкодою у реалізації власниками та користувачами їх прав та повноважень. 
Разом з тим, як свідчать матеріали справи, земельна ділянка з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027 передана у користування Міністерству оборони України.
Водночас, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин формування як об`єкта цивільних прав земельної ділянки площею 25,4458 га,  а саме, визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Також, позивачем не доведено порушення права позивача при реєстрації за собою права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027.
Відсутність порушення законодавства з боку відповідача при реєстрації права державної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027 так і відсутність порушення прав позивача є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ст. 28 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав. Під час проведення державної реєстрації права користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які згідно із статтею 122 Земельного кодексу України передають земельні ділянки у власність або у користування. Державна реєстрація права власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності проводиться з обов`язковим урахуванням пунктів 3 та 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності".
Згідно ч. 2 ст. 29 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав похідних від права власності, обтяжень речових прав на земельну ділянку, право власності на яку набуто та оформлено в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться з одночасною державною реєстрацією права власності на таку земельну ділянку, крім випадків, якщо право власності на таку земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав.
Вказані норми додатково підтверджують можливість реєстрації іншого речового права на нерухоме майно, разом з реєстрацією права власності на відповідне майно. Тобто реєструючи за собою право власності на земельну ділянку, саме відповідач не порушив прав позивача.
Разом з тим, дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем обрано не ефективний спосіб захисту, що обґрунтоване наступним.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством спосіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, спосіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, що є неефективним способом захисту прав особи, оскільки зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №483/448/20, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, від 11.06.2024 у справі №925/1133/18).
Під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.
У такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідач оформив право власності на земельну ділянку, яка співпадає з земельною ділянкою позивача. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.
Водночас, вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив. Такі висновки зазначено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
За такого правового регулювання скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 894,6 га, яка знаходиться в межах території Макарівської селищної територіальної громади в Бучанському районі Київської області, з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027, у Державному земельному кадастрі із закриттям відповідної поземельної книги, скасування державної реєстрації права власності Київської обласної державної адміністрації на вказану земельну ділянку та скасувння рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 65831036 від 19.12.2022, Гребенюк Анна Миколаївна, Димерська селищна рада, Київська обл. не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача.
Тому, колегія судді погоджується з судом першої інстанції, що обраний позивачем спосіб захисту щодо скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та скасування рішення про державну реєстрацію прав на земельну ділянку є неефективним, оскільки, не призведе до оформлення права користування земельною ділянкою площею 25,4458 га за позивачем, а реєстрація права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027 за відповідачем не перешкоджає позивачу користуватись земельною ділянкою площею 25,4558 га. Натомість, передача земельної ділянки в користування Міністерству оборони України, є перешкодою для реалізації прав відповідача як користувача. Фактично, за умови належного оформлення права постійного користування позивач може звернутись з позовом про усунення перешкод в користування майном чи витребування.
Суд також враховує положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування.
Зміст зобов`язань за ст.13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією.
Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Загалом, необхідно зазначити, що власник порушеного права може скористатися не будь - яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Тобто саме ефективність способу захисту є основоположним принципом, який має враховуватись судом при ухваленні рішення.
З поданого позову вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним та не призведе до відновлення його права як користувача земельною ділянкою, яке він вважає порушеним. Крім того, як уже було зазначено судом вище, позивачем не доведено порушення відповідачем приписів законодавства та його прав як землекористувача.
Разом з тим, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Згідно з ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до ст. 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду висловлена у постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Згідно зі ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц та від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачем 14.12.2022, а відомості про земельну ділянку містяться в електронній базі Державного земельного кадастру.
Разом з тим, згідно з розпорядженням Київської обласної державної адміністрації від 03.07.2023 №613 Міністерству оборони України надано для розміщення нерухомого майна земельну ділянку з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027, загальною площею 894,6000 га, та здійснено державну реєстрацію речового права 01.09.2023.
Однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними згідно з ч. 3 цієї статті, та у випадках, визначених ст. 28 цього Закону (ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України (у редакції, чинній з 01.01.2013) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, такі речові права, як право власності, право постійного користування земельною ділянкою.
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту. Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18.
Як зазначалось вище, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, визнання недійсними записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.
Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас, вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права. Зазначене підтверджується позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постановах від 07.11.2018 у справі №  488/5027/14- ц та від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц.
Таким чином, якщо право власності або право користування на спірне нерухоме майно, в даному випадку на земельну ділянку розміром 25,45 га, зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем. Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Водночас, витребування як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 894,6 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на земельну ділянку, що перебувала у постійному користуванні позивача.
При цьому, Всеукраїнська громадська організація Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на земельну ділянку, що перебуває у власності відповідача та передана в користування третій особі. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо. Такі висновки підтверджуються постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16.
Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, кадастрового номеру (ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).
Відповідно до  ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, що накладається, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
Проте, не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, витребування спірної земельної ділянки у розмірі 894,6 га позбавить відповідного володільця права не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність або коритсування якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.
Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування позивачеві та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності відповідача та передана в користування третій особі.
Отже, у позові Всеукраїнській громадській організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України потрібно відмовити з огляду на неналежність обраного способу захисту, про що правильно зробив висновок суд першої інстанції.
Відповідно до ст.73, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи, а вірогідні докази - це ті, які на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, оцінивши надані позивачем докази, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач не довів належними та вірогідними доказами того факту, що рішенням відповідача порушено його права та в обраний позивачем спосіб захисту вони можуть бути захищені.
Встановлення судом при розгляді справи по суті відсутності порушеного права (законного інтересу) позивача чи невідповідності обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
За таких обставин, суд першої інстанції, враховуючи недоведеність позивачем тих обставин, з якими він пов`язує порушення його прав та інтересів, дійшов вірного висновку про відмову у позові.
Щодо інших аргументів скаржника колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Отже, колегія суддів погоджується  з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 894,6 га, яка знаходиться в межах території Макарівської селищної територіальної громади в Бучанському районі Київської області, з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027, у Державному земельному кадастрі із закриттям відповідної поземельної книги; скасування державної реєстрації права власності Київської обласної державної адміністрації на земельну ділянку площею 894,6 га, яка знаходиться в межах території Макарівської селищної територіальної громади в Бучанському районі Київської області з кадастровим номером 3222480800:08:002:0027; скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 65831036 від 19.12.2022 14:27:03, Гребенюк Анна Миколаївна, Димерська селищна рада, Київська обл., а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами та до переоцінки доказів.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При цьому, виявлені порушення норм процесуального права щодо не залучення Міністерства оборони України у якості третьої особи не призвело до прийняття не правильного рішення у даній справі, а тому враховуючи приписи ч.2 ст.277 ГПК України, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 20.06.2024, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що відповідає нормам закону.
Отже, в задоволенні апеляційної скарги Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 у справі № 911/3862/23 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст.129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:

1.          Апеляційну скаргу Всеукраїнської громадської організації Товариства військових мисливців та рибалок Збройних Сил України на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 у справі № 911/3862/23 залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2024 у справі № 911/3862/23 залишити без змін.
3.          Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
4.          Справу №911/3862/23 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення на яку може бути подано касаційну скаргу в порядку, строки та у випадках передбачених ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Дата складання повного тексту постанови 19.03.2025. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                Г.А. Кравчук

                                                                                С.А. Гончаров