ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 травня 2025 року
м. Київ
справа № 199/5692/18
провадження № 51-43 км 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 , 
захисника                               ОСОБА_6 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7  на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040000000548, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Орджонікідзе Дніпропетровської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
Задоволено цивільні позови представника цивільних позивачів - адвоката ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до ТОВ «ДАРИНА-АВТО», стягнуто по 500 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди кожному.
Задоволено частково цивільний позов представника цивільного позивача - адвоката ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_12 до ТОВ «ДАРИНА-АВТО», стягнуто в рахунок відшкодування: 23 635 грн матеріальної шкоди та 500 000 грн моральної шкоди.
Задоволено частково цивільний позов представника цивільного позивача - адвоката ОСОБА_9 в інтересах представника неповнолітнього цивільного позивача ОСОБА_12 , що діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_13 до ТОВ «ДАРИНА-АВТО», стягнуто 500 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 08 червня 2018 року, приблизно о 08:55 год, перебуваючи в трудових відносинах з ТОВ «ДАРИНА-АВТО», керуючи технічно справним автомобілем «Renault Premium» д.р.з. НОМЕР_1 , рухаючись по пр-ту Мануйлівському в м. Дніпро, з боку вул. Каруни в напрямку пр-ту Слобожанського, наближаючись до перехрестя пр-ту Мануйлівському з вул. Маріупольською, в порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3, 10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміні, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, відновив рух транспортного засобу після зупинки, разом з цим змінив напрямок руху праворуч, об`їжджаючи нерухомий невстановлений автомобіль «Daewoo Lanos», який зупинився в лівій смузі руху з увімкненим показником повороту ліворуч, щоб надати перевагу в русі зустрічному транспорту, виїхав в крайню праву смугу руху та, рухаючись у межах нерегульованого пішохідного переходу в зоні дії дорожнього знаку 5.35.1 «Пішохідний перехід», скоїв наїзд передньою правою частиною автомобіля з послідуючим переїздом задніми колесами на пішохода ОСОБА_14 , яка в цей час перетинала проїзну частину пр-ту Мануйлівського у межах нерегульованого перехрестя справа на ліво по ходу руху водія ОСОБА_7 та під час поновлення руху автомобіля під його керуванням знаходилася на смузі його руху, тобто на крайній правій смузі руху пр-ту Мануйлівського. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, настала смерть ОСОБА_14 .
Вищезазначені наслідки знаходяться в прямому причинному зв`язку з допущенними водієм автомобіля  ОСОБА_7 порушеннями Правил дорожнього руху.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає про неправильну та помилкову оцінку судами доказів у даному кримінальному провадженні, при цьому надаючи свою. Стверджує, що судом апеляційної інстанції, в порушення статей 370, 419 КПК України, не було надано вмотивованих та обґрунтованих відповідей на доводи апеляційної скарги захисника щодо порушень кримінального процесуального закону. Крім того, стверджує, що апеляційним судом не було проаналізовано докази у даному кримінальному провадженні з точки зору їх достатності та допустимості.
Під час касаційного розгляду захисник ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу та просив її задовольнити з підстав, які в ній зазначені.
Позиції інших учасників судового провадження
Представник потерпілих - адвокат ОСОБА_9 надіслала заяву про розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 без її участі та потерпілих. При цьому, за змістом заяви, просила залишити касаційну скаргу захисника без задоволення, а оскаржену ухвалу апеляційного суду - без змін. Зазначає, що рішення апеляційного суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, відповідає положенням статей 370, 419 КПК України. Доводи касаційної скарги захисника є його особистим та викривленим тлумаченням норм діючого законодавства, і фактично зводяться до незгоди з прийнятим рішенням.
Прокурор під час касаційного розгляду вважав за необхідне касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Мотиви Суду
Положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
У поданій касаційній скарзі захисник порушує питання щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Таким чином, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. 
За нормами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії   ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковано правильно.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Порушень процесуального порядку збирання, наведених у вироку, доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено та судом в цілому правильно вирішено питання про їхню належність та допустимість, з урахуванням положень статей 85, 86, 94 КПК України.
Досліджені в судовому засіданні докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та об`єктивно підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено.
Вирок місцевого суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України. 
Переглянувши вирок за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , надавши всім зазначеним доводам належну оцінку, зокрема, безпосередньо заслухавши засудженого, захисника, потерпілого під час апеляційного розгляду з приводу доводів скарги, апеляційний суд обґрунтовано погодився саме з висновками місцевого суду в допустимості покладених в основу обвинувального вироку доказів та доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 
Колегія суддів вважає, що ухвалена за результатом розгляду апеляційної скарги ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції щодо доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 , достатності та допустимості доказів у кримінальному провадженні.
Зокрема, апеляційним судом правильно проаналізовано показання: засудженого ОСОБА_7 щодо керування ним транспортного засобу у зазначений день та час по пр-ту Мануйлівського в м. Дніпро, під час якого стався наїзд на потерпілу та до зміни обвинувального акта він визнавав себе винуватим та щиро каявся; свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ; експертів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 . Крім того, було проаналізовано дані протоколу проведення слідчого експерименту від 10 липня 2018 року за участю безпосереднього свідка події ОСОБА_15 , який вказав як місце знаходження автомобіля до відновлення водієм ОСОБА_7 руху та місце наїзду на потерпілу. Також, були взято до уваги дані: висновку експерта № 1226/302-Е від 02 липня 2018 року щодо тілесних ушкоджень та причини настання смерті; висновку експерта № 1226/415- Ед від 27 липня 2018 року; висновку експерта №5/10.1/521 від 23 липня 2018 року за результатами проведення судової-автотехнічної експертизи, відповідно до якої водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. 10. Правил дорожнього руху та у нього була технічна можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_14 ; висновків комплексної ситуаційної комісійної судово-медичної, автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 10 травня 2023 року, відповідно до якої ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, дотримуючись п. 10.1 Правил дорожнього руху, тобто останній міг здійснити маневр перестроювання у суміжну смугу руху (праву) лише за умови переконання, що цей маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Що стосується доводів захисника про незаконність, на його думку, ухвали апеляційного суду у зв`язку з невстановлення поза розумним сумнівом першопричини дорожньою-транспортної пригоди, а саме ким з учасників  події було здійснено рух першим, що є визначальним та не взяття до уваги доказів, зібраних стороною захисту, то вони є необґрунтованими.
Так, як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із ухваленим обвинувальним вироком місцевого суду захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, стверджуючи про невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Проте, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_7 , апеляційний суд належним чином перевірив ці доводи та визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, апеляційний суд пересвідчився в тому, що місцевий суд дотримався вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження, здійснив оцінку допустимості, достовірності й достатності як кожного доказу окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, що було необхідним для формування повного та об`єктивного уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
При цьому апеляційний суд, виходячи з доводів апеляційної скарги, переконався в допустимості як доказу протоколу огляду місця події, схеми ДТП, висновків всіх експертиз у даному кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі не наведено переконливих аргументів, які б ставили під сумнів згаданий  висновку суду.
Крім того, суд апеляційної інстанції, дотримуючись кримінального процесуального закону, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши доводи захисника щодо безпідставності засудження ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Водночас касаційна скарга не містить посилань на такі докази, які б не були предметом дослідження, оцінки суду першої інстанції і перевірки апеляційної інстанції, та які б ставили під сумнів зроблений висновок. До того ж, посилаючись на недопустимість доказів, захисник у касаційній скарзі не вказує, як це вплинуло на законність та обґрунтованість рішення суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у кримінальному провадженні, які були би підставою для скасування судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги захисника немає. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6   - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                     ОСОБА_3