ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3415/25 Справа № 202/19718/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2025 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
                        за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцов Вадим Віталійович, на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року у складі судді Слюсар Л.П. у цивільній справі №202/19718/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Якуба Юрій Антонович, про поділ майна та визнання договору дарування нікчемним, –
                                                       
                                               ВСТАНОВИЛА: 

       У жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву, пред`явлену до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визначивши третьою особою приватного нотаріуса ДМНО Дніпропетровської області Якубу Ю.А., на предмет визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання договору дарування нікчемним, обґрунтовуючи це тим, що в період перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 1986 року, який розірваний рішенням Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська від 20 листопада 2020 року, вони за спільні кошти побудували двоповерховий будинок та гараж за адресою АДРЕСА_1 , які в технічній документації від 2021 року помилково зазначені як сараї. Вказані забудови позивач вважає об`єктами спільної сумісної власності подружжя на підставі ст. 61,69 Сімейного кодексу України та ст. 368 ЦК України, та які підлягають поділу між подружжям за положеннями ст. 70,71, 72 Сімейного кодексу України та ст. 372 ЦК України.        
       Однак, відповідачем 17 липня 2020 року укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Якубою Ю.А., за умовами якого відповідач, за якою право власності на спірне майно було зареєстровано, подарувала ОСОБА_3 спірні будинок та гараж, згоди на що позивач, як чоловік відповідача на той час, не надавав, тому позивач вважає, що цей договір дарування має ознаки нікчемного в силу ст. 220 ЦК України, враховуючи відсутність його згоди на відчуження спірного майна відповідачем (а.с.3-5 Том І). 
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , третя особа — приватний нотаріус ДМНО Дніпропетровської області Якуба Ю.А., про поділ майна та визнання договору дарування нікчемним — відмовлено (а.с.199-205 Том І).
       Рішення суду мотивовано тим, що спірне майно вже було предметом розгляду у суді та постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023 року по цивільній справі № 202/4942/20, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2023 року, ухвалене за розглядом позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа — ОСОБА_3 , про визнання домоволодіння об`єктом права спільної сумісної власності, де в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, залишено без змін. Зазначеними судовими рішеннями також встановлено статус спірного майна, як особиста власність відповідача, що виникла на підставі договору дарування від 1988 року. 
       Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у січні 2025 року ОСОБА_1 подав через свого представника — адвоката Кравцова В.В. апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового висновку суду, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги  ОСОБА_1  у повному обсязі (а.с.1-5 Том ІІ).
        Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за час спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 за спірною адресою, позивач за власні кошти та власними силами побудував вбиральню цегляну, замінив паркан, побудував сарай та здійснив інші поліпшення будинку, що подарований відповідачеві ще у 1988 році, також здійснив і внутрішній ремонт будинку. Таке майно, на думку скаржника та в силу ст. 60, 61 Сімейного кодексу України, він вважає спільним сумісним майном подружжя, а, відтак, яке підлягає поділу між ними. Разом з цим скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав визнання договору дарування нікчемним, за яким відповідач відчужила спірне майно без згоди позивача.
        ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  та приватний нотаріус ДМНО Якуба Ю.А. своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзивів на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Так, судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 березня 1986 року.
       Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2020 року (справа №199/5169/20) шлюб між сторонами був розірваний.
       Також судом встановлено, що на підставі договору дарування від 04 червня 1988 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої ДДНК, за реєстром №2-1925, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №479 за реєстровим №37, жилий будинок А-І, житловою площею 24,6 кв.м., сарай Б, погріб В, убиральня Г, інші споруди І, І, огородження № 2-5, що розташовані на земельній ділянці розміром 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , належав ОСОБА_2 
       17 липня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. в реєстрі за № 945, відповідно до якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар нерухоме майно: жилий будинок літ. А-І житловою площею 24,6 кв.м., загальною площею 43,7 кв.м., сарай літ. Б, погріб літ. В, вбиральню літ. Г, споруди № 1 огорожу № 2-5, на земельній ділянці площею 0,0809 га, кадастровий номер 1210100000:04:077:0021, за адресою: АДРЕСА_1 .
       Право власності ОСОБА_3 на вищевказане нерухоме майно зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
       Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2023 року по цивільній справі № 202/4920/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 липня 2023 року по цивільній справі № 202/4942/20, провадження № 22-ц/803/4211/23, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 січня 2023 року залишено без змін.
       З`ясовуючи характер спірних правовідносин та фактичні обставини справи, суд першої інстанції зазначив, що, заявляючи вимоги про визнання нікчемним укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору дарування від 17 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Якубою Ю.А. за реєстровим номером №948, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що вказаний договір є нікчемним відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України, оскільки він не надавав згоди на дарування спірного майна та на укладання цього договору. Однак, враховуючи, що спірне майно має статус особистого майна відповідача, що встановлено судовими рішеннями, тому відчуження такого майна відбулось без порушень, а підстав для застосування ст. 220,369 ЦК, як і ст. 60-71 Сімейного кодексу України, судом першої інстанції не встановлено. 
       З такими встановленими обставинами та висновком суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів.
       Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
       Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
       Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
       Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
       Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
       У разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
       Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
       Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.
       Про таке зазначено і в постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі №752/9168/20, де за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц неодноразово наголошувалось на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
       Загальними засадами цивільного законодавства є, в тому числі, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).
       Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
       За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
       Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
       Судом першої інстанції встановлено, що судовими рішеннями вже вирішувалось питання встановлення правового режиму спірного майна та за розглядом вимог ОСОБА_1 правовий режим такого майна встановлено як особисте майно відповідача ОСОБА_2 , яке вона набула на підставі договору дарування у 1988 році, хоча і перебувала на той час у зареєстрованому шлюбі з позивачем.
       Доводи скаржника про те, що він, перебуваючи на той час у шлюбі з відповідачем, проводив у спірному домоволодінні поліпшення, ремонт та побудову надвірних споруд, що, на його думку, є підставою вважати таке майно спільною сумісною власністю подружжя, яке полягає поділу, колегія суддів до уваги не приймає та відноситься до них критично, адже на момент звернення позивача до суду з даним позовом вже було остаточно встановлено в судовому порядку правовий режим спірного майна та визнано його особистим майном відповідача ОСОБА_2 , а проведення поліпшень у домоволодінні та повернення вартості такого поліпшення має іншу правову природу та інші способи захисту, про що вірно зазначив і суд першої інстанції.
       Також не можуть бути прийняті до уваги доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 в порушення вимог ст. 65 Сімейного кодексу України, відчужила спірне майно на користь ОСОБА_3 за договором дарування, внаслідок чого такий договір є нікчемним, в силу ст. 220 ЦК України, оскільки зазначене майно є її особистою власністю та розпоряджатись таким майном власник має право на свій розсуд, а згода іншого з подружжя, яким був на той час скаржник, для укладення такого договору діюче законодавство не вимагає. 
       Приведені в апеляційній скарзі доводи скаржника колегія суддів повністю не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на законність ухваленого рішення суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на незгоді скаржника з висновками суду першої інстанції та встановленими фактичними обставинами, які відповідють письмовим доказам у справі. 
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
       Отже, вирішуючи позовні вимоги, пред`явлені позивачем до ОСОБА_2 , суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив фактичні обставини справи, повністю перевірив доводи і заперечення сторін, надавши їм вірну правову оцінку, ухвалив рішення, яке повністю відповідає вимогам закону. 
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       На підставі викладеного та враховуючи, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_4 , а, відтак, і не встановлено порушення судом першої інстанції, як норм матеріального, так і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

УХВАЛИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кравцов Вадим Віталійович — залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року — залишити без змін.
       
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “02” квітня 2025 року.
Повний текст постанови складено “10” квітня 2025 року.

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна