ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" травня 2025 р.                                      Справа №914/2511/24
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого судді                                                                      Кравчук Н.М.
суддів                                                                                          Матущак О.І.
                    Скрипчук О.С. 
секретар судового засідання Процевич Р.Б.

розглянувши          апеляційну скаргу Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради від 14.03.2025 року (вх. № ЗАГС 01-05/721/25 від 17.03.2025)
на рішення                     Господарського суду Львівської області від 12.02.2025 (повний текст складено на підписано 24.02.2025,суддя Кітаєва С.Б.) 
у справі                     № 914/2511/24
за позовом:                     Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів 
до відповідача:           Публічного акціонерного товариства “Львівське автотранспортне підприємство – 14630” (надалі ПАТ “Львівське автотранспортне підприємство – 14630”) , м. Львів
про:                               стягнення заборгованості у розмірі 3    084 620,67 грн. 

з участю представників:
від позивача: не з`явились;
від відповідача: Мудрак Р.Б.;
ВСТАНОВИВ:
Департамент економічного розвитку Львівської міської ради звернувся до Господарського суду Львівської області з позовом до ПАТ «Львівське автотранспортне підприємство – 14630» про стягнення заборгованості 3 084 620,67 грн. 
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що між сторонами було укладено договір №35 про пайову участь від 02.02.2017, за умовами якого відповідач повинен був сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова -  2  352  905,75 грн. по 31.12.2017. 30.05.2019  було  укладено додаткову угоду №128, в якому зобов`язано відповідача сплатити кошти на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова 2  352  905,75 грн. по 31.05.2022. Позивач зазначає, що відповідачем сплачено 900  000 грн. заборгованості по договору. Відтак, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість на суму 1  452  905,75 грн., що є порушенням умов договору. Позивачем на суму заборгованості нараховано  289  148,15 грн. пені, 52  936,28 грн. 3% річних та 1  289  630,49 грн. інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 12 лютого 2025 року у справі №914/2511/24 позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Львівське автотранспортне підприємство  14630» на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 1452905,75 грн. основного боргу, 253323,07 грн. пені, 87559,02 грн. інфляційних втрат, 50786,77 грн. 3% річних та 27668,62 грн. судового збору.  У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Приухваленні рішення судом встановлено, що між сторонами укладено договір №35 про пайову участь від 02.02.2017, згідно з умовами якого відповідач повинен був сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова -  2  352  905,75 грн. Станом на 06.04.2023  відповідачем було сплачено 900  000,00 грн. Несплата відповідачем пайового внеску є порушенням законодавства і у позивача, як органу місцевого самоврядування, виникає право вимагати стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Суд дійшов висновкк, що відповідач свої договірні зобов`язання по сплаті пайового внеску не виконував належним чином, заборгувавши позивачу 1  452  905 75 грн., що останнім не заперечується. 
Щодо стягнення пені, то судом враховано те, що датою виконання зобов`язання щодо сплати пайового внеску є момент введення об`єкта в експлуатацію 18.07.2023, однак, позивач здійснив нарахування пені з 01.07.2023, що є передчасним. Відтак, суд, здійснивши розрахунок пені, встановлений законом шестимісячний строк для нарахування пені, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають задоволенню частково у розмірі 253 323,07 грн.
Також щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат, то судом встановлено, що такий розрахунок має здійснюватися з 19.07.2023. Здійснивши перевірку нарахування позивача щодо стягнення інфляційних нарахувань,  суд дійшов висновку, що позивачем невірно визначено період нарахування, а відтак, задоволено до стягнення 50786,77 грн. 3% річних та 87559,02 грн. інфляційних втрат. В решті відмовлено за безпідставністю. 
Не погоджуючись частково з ухваленим рішенням,  Департамент економічного розвитку Львівської міської ради звернувся до  Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2025 у справі № 914/2511/24 в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 87  559,02 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовну заяву в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 1  289  630,49 грн.   Зокрема, скаржник не погоджується з визначеним судом періодом нарахування інфляційних втрат. На думку позивача, нарахування та стягнення інфляційних втрат, враховуючи умови договору, розраховано інфляційні втрати за період з 02.02.2017 по 16.09.2024 у розмірі 1  289  630,49 грн.,  а не з 19.07.2023, як   проведено судом.
Відповідач – ПАТ «Львівське автотранспортне підприємство – 14630» у відзиві  на апеляційну скаргу від 16.04.2025  та  присутній представник в судовому засіданні  проти доводів скаржника заперечує. Звертає увагу суду, що ключовим в контексті даної справи є те, що спосіб захисту застосовується лише у випадку порушеного права. Зазначає, що впродовж строку дії договору про пайову участь №35 від 02.02.2017 сторони неодноразово змінювали та продовжували строк виконання замовником грошового зобов`язання зі сплати пайового внеску, а саме: в п.2.2. договору вказано, що строк виконання грошового зобов`язання в первинній редакції по 31.12.2017; в редакції від 05.02.2018 (додаткова угода №27 від 05.02.2018) по 30.07.2018; в редакції від 02.05.2018 (додаткова угода №79 від 02.05.2018) по 10.12.2018; в редакції від 14.12.2018 (додаткова угода №237 від 14.12.2018) по 31.05.2019 в редакції від 30.05.2019 (додаткова угода №128 від 30.05.2019) по 31.05.2022. Отже, зазначає відповідач, нарахування інфляційних втрат за період, зазначений позивачем, є безпідставним, в тому числі і з тієї причини, що вони (періоди) є визначеним сторонами строком виконання зобов`язання. Окрім того, в матеріалах справи наявні докази того, що об`єкт будівництва за адресою вул. Городницька, 47 прийнято в експлуатацію 18.07.2023, а відтак, датою виконання зобов`язання щодо сплати пайового внеску є момент введення об`єкта в експлуатацію (18.07.2023). Отже, прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати пайового внеску повинен обчислюватися з 19.07.2023 (з наступного дня після введення об`єкта в експлуатацію). Відтак, відповідач вважає, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними та просить залишити оскаржуване судове рішення без змін. 
13.05.2025 на електронну адресу суду від представника позивача (скаржника) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що представник перебуватиме в іншому судовому засіданні, тому не зможе забезпечити участь у даному судовому засіданні. 
Надаючи оцінку вказаному клопотанню, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що будь-яких належних доказів неможливості забезпечити участь представника в судовому засіданні до клопотання не долучено. Окрім того, в суді першої інстанції представником від позивача впродовж розгляду справи була Шмотолоха О.Б., а в судовому засіданні від 12.02.2025 при ухваленні рішення був присутній інший представник -  Полійчук С.Р. 
Враховуючи практику Верховного Суду та Європейського Суду з прав людини з даного питання, й те, що явка сторін у справі не визнавалася судом обов`язковою, участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів прийшла до висновку, що відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, справу може бути розглянуто при відсутності представника позивача.
З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції  приходить до висновку про відмову  в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи. Вимоги апеляційної скарги є чіткими, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що наявними є всі правові підстави для розгляду справи за відсутності представника скаржника. 
Представник відповідача в судовому засіданні 13.05.2025 надав пояснення по суті апеляційної скарги. 
Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представника відповідача Західний апеляційний господарський встановив таке.
02.02.2017 між Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради та ПАТ «Львівське автотранспортне підприємство-14630»  (замовник) укладено договір №35 про пайову участь (а.с.7), згідно з п.1.1. якого замовник зобов`язується здійснити відрахування у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом сплати пайового внеску на умовах і у порядку, передбаченому цим договором.
Відповідно до п.2.1 договору замовник зобов`язаний здійснити будівництво об`єкта містобудування відповідно до погодженої проектно-кошторисної документації з дотриманням державних будівельних норм і правил та інших нормативних вимог у терміни: початок «лютий 2017 року» завершення «грудень 2018 року».
Замовник зобов`язаний сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної соціальної інфраструктури м. Львова в сумі: 2  352  905,75 грн по 31.12.2017 року (але не пізніше дати прийняття будівництва в експлуатацію) (пункт 2.2. договору).
Відповідно до п.2.3 договору у разі порушення термінів перерахування пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на цей період, від суми коштів, що підлягають перерахуванню. Розмір несплаченої частки пайового внеску замовника коригується на індекс інфляції від дати його розрахунку.
В процесі своєї діяльності сторони укладали додаткові угоди №27 від 05.02.2018, №79 від 02.05.2018, №237 від 14.12.2018 строк виконання грошового зобов`язання якими продовжувався (а.с.54-56). 
Також, востаннє 30.05.2019 сторонами  укладено додаткову угоду №128 про внесення змін до договору про пайову участь від 02.02.2017 №35, відповідно до умов якої внесено зміни до п.2.2 договору про пайову участь 02.02.2017 №35, такий викладено у новій  редакції: « 2.2 Сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова в сумі 2  352  905,75 грн.  по 31 травня 2022 року (але не пізніше дати введення об`єкта до експлуатації (а.с.8).
Згідно з інформацією з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 18.07.2023 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів №ЛВ122230712352 (а.с.14-20).
Відповідачем 06.04.2023 сплачено пайовий внесок лише частково в сумі  900  000 грн., що не заперечується сторонами. 
Отже, внаслідок неналежного виконання договірних зобов`язань щодо оплати пайового внеску, позивач просить суд стягнути з відповідача 1  452  905,75 грн. основного  бору, 289  148,15 грн. пені, 52  936,28 грн. 3% річних та 1  289  630,49 грн. інфляційних втрат.
Як зазначалося вище, рішенням Господарського суду Львівської області від 12 лютого 2025 року у справі №914/2511/24 позов задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Львівське автотранспортне підприємство  14630» на користь Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради 1452905,75 грн. основного боргу, 253323,07 грн. пені, 87559,02 грн. інфляційних втрат, 50786,77 грн. 3% річних та 27668,62 грн. судового збору, у  задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Позивач (скаржник) не погодився з рішенням суду лише в частині стягнення  3% річних і вважає, що розмір таких є правильним в сумі 1  289  630,49 грн. 
Вище наведені обставини стали підставою звернення позивача  до суду з даним позовом.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.
У відповідності до положень ст.209 Цивільного кодексу України (ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 627 ЦК України  встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього  кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частинами 1-3 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»  (у редакції, чинній станом на час укладення договору) порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього  Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Положеннями ч.5  ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»  (у редакції, чинній станом на час укладення договору) встановлено, що величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
Як зазначалося вище,  між сторонами виникли правовідносини з договору про пайову участь №35 від 02.02.2017.
У відповідності до вимог частин 9-10  ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»  (у редакції, чинній станом на час укладення договору), невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.
Відповідно до  ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до вимог  статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Згідно зі   ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, судом встановлено, що, укладаючи 02.02.2017 договір, сторони діяли відповідно до названого закону та встановили обов`язок відповідача, передбачений законом. Окрім того, відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" договори про сплату пайової участі, укладені до 01 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Матеріалами справи встановлено, що згідно з витягом з Реєстру документів ЄДЕССБ, 18.07.2023 Інспекцією державного архітектурно-будівельною контролю  видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів «Будівництво публічним акціонерним товариством «Львівське автотранспортне підприємство-14630» багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом зі знесенням існуючих будівель на вул. Городницькій, 47 (3 черга будівництва). Реєстраційний номер в ЄДЕССБ  №ЛВ122230712352.
Відповідно до додаткової угоди № 128 від 30.05.2019 сплата пайового внеску повинна бути проведена по 31.05.2022 (але не пізніше дати введення об`єкта в експлуатацію).
Відповідно до  ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»  датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів залежно від класу наслідків здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації або на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Об`єкт будівництва за адресою м. Львів, вул. Городницька, 47  прийнято в експлуатацію - 18.07.2023.
Відповідачем 06.04.2023 сплачено 900  000 грн. заборгованості по договору, відтак, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що заборгованість становить 1  452  905,75  грн., яка задоволена до стягнення в примусовому порядку та не заперечується сторонами. 
Судом встановлено, що  внаслідок неналежного виконання зобов`язання щодо оплати основного боргу, позивачем  здійснено нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних. Згідно з  розрахунком, позивач просить стягнути з відповідача 27 548, 69 грн пені, 1 197 733, 41 грн інфляційних втрат та 78 735, 54 грн 3% річних (а.с.11-13).
Відповідно до  ст. 253 ЦК України   перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Позивач здійснив нарахування пені з 01.07.2023.
Як зазначалося вище, датою виконання зобов`язання щодо сплати пайового внеску є момент введення об`єкта в експлуатацію  -18.07.2023. 
Отже, суд, здійснивши перерахунок розміру пені,  а також,  застосувавши встановлений  законом шестимісячний  строк для нарахування пені, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню у розмірі 253  323,07 грн., в задоволенні решти - відмовив за безпідставністю, з чим сторони також погодились, оскільки не оскаржують рішення  в цій частині. 
Згідно з вимогами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Отже, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Обставинами справи встановлено, що інфляційні втрати нараховані позивачем відповідно до  ст.625 Цивільного кодексу України, а не умов  п.2.3. договору.
Як вже зазначалося вище,   датою виконання зобов`язання щодо сплати пайового внеску є момент введення об`єкта в експлуатацію (18.07.2023), а відповідно прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати пайового внеску повиннно обчислюватися з 19.07.2023 (з наступного дня після введення об`єкта в експлуатацію).
Позивачем нараховано 3% річних у розмірі 52  936,28 грн. за період з 01.07.2023 по 31.12.2023 в сумі 21  972,71 грн., та з 01.01.2024 по 16.09.2024 в сумі 30  963,57 грн. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до  ст. 253 ЦК України розрахунок  позивачем здійснено неправильно.
Згідно перерахунку 3% річних за період з 19.07.2023 по 16.09.2024 (кінцевий строк визначений позивачем у розрахунку 3% річних) від суми боргу 1 452 905,75 грн розмір 3% річних відповідно становить 507 86,77 грн., а в задоволенні решти вимог про стягнення 3% річних відмовлено, що не оспорюється сторонами. 
Розмір інфляційних втрат позивачем визначено в сумі 1  289  630,49 грн., а оскаржуваним рішенням стягнуто лише 87  559,02 грн., з чим не погодився позивач, подавши апеляційну скаргу. По суті апелянт не погоджується у визначенні періоду розрахунку і вважає, що з врахуванням умов договору, а саме п.2.3. розрахунок повинен бути здійсненим за період з 02.02.2017 (день укладення договору) по 16.09.2024. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до додаткової угоди №128 від 30.05.2019 сплата пайового внеску повинна бути проведена по 31.05.2022 (але не пізніше дати введення об`єкта в експлуатацію ). У матеріалах справи наявні докази того, що об`єкт будівництва за адресою м. Львів , вул. Городницька, 47 прийнято в експлуатацію 18.07.2023 , а відтак, датою виконання зобов`язання щодо сплати пайового внеску є момент введення об`єкта в експлуатацію (18.07.2023), а відповідно прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати пайового внеску повинно обчислюватися з 19.07.2023 (з наступного дня після введення об`єкта в експлуатацію), що вірно зроблено судом першої інстанції. Твердження позивача про початок нарахування  з 02.02.2017  суд апеляційної інстанції вважає не правильним, оскільки строк виконання грошового зобов`язання 02.02.2017 ще не настав.
Суд першої інстанції правомірно  врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у справі № 905/600/18 від 05.07.2019, згідно з якою інфляційні нарахування розраховуються окремо за кожен місяць прострочення, виходячи із суми боргу на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, з урахуванням індексу інфляції, визначеного Державною службою статистики України. У розрахунок включаються всі періоди, незалежно від того, чи мав місце інфляційний або дефляційний коефіцієнт.
Отже, здійснивши перерахунок, суд першої інстанції правильно  встановив, що розмір інфляційних витрат необхідно  рахувати за період з 19.07.2023 по 31.08.2024  (кінцевий строк визначений позивачем у розрахунку інфляційних втрат) від суми боргу 1452905,75 грн  інфляційні втрати, а відтак, такі становлять в сумі 87  559,02 грн, а тому в задоволенні решти вимог про стягнення інфляційних втрат правомірно відмовлено за необґрунтованістю.
Як встановлено  судом  першої інстанції факт початку строку прострочення грошового зобов`язання з оплати пайового внеску  виник саме з 19.07.2023, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Враховуючи положення  ст. 257 ЦК України  для стягнення індексу інфляції застосовується загальна позовна давність в три роки.
З матеріалів справи вбачається, що позивач  звернувся до суду 14.10.2024, тобто в межах трирічного строку позовної давності, а відтак, твердження відповідача про пропущення строку позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат вірно визнано безпідставним судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Отже, доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 13 лютого 2025 року у справі № 914/2669/24.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд  
ухвалив:
1.          Апеляційну скаргу Львівської міської ради - залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 12.02.2025 у справі №914/2511/24 залишити без змін.
3.          Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4.          Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. ст. 287-288 ГПК України. 
5.          Справу повернути до Господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя                                                             Н.М. Кравчук 

Судді                                                                                О.І. Матущак

                                                                                          О.С. Скрипчук