ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
07 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 192/2267/17
провадження № 51-3851км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                                       ОСОБА_5 ,
представника потерпілого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
захисника (у режимі відеоконференції)                                ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040570000470 від 22 червня 2016 року, за обвинуваченням
ОСОБА_8 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, яка проживає за адресою:  АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції Закону № 2341-III від 01 травня 2016 року), та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 5 100 грн без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_8 звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.
За встановлених судом фактичних обставин, які детально викладені у вироку,22 червня 2016 року близько 09:45 водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «RENAULT-MEGANE SCENIC», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю близько 70-80 км/год., зі сторони м. Нікополь в напрямку автодороги Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя (Н-08), по автодорозі від Н-08 - до м. Нікополь, поблизу повороту на с. Тракторне, на території Солонянського району, Дніпропетровської області, проявила крайню неувагу до дорожньої обстановки та її змін, порушуючи вимоги п.п. 2.3 (б), 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), виїхала на зустрічну смугу проїзної частини дороги та допустила зіткнення з автомобілем «SKODA-OCTAVIA А5», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався в зустрічному напрямку, у результаті чого останній отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 20 червня 2024 року апеляційні скарги прокурора та захисника залишив без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2024 року - без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Укасаційній скарзі захисник  ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції, а провадження в справі закрити.
На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:
·        вина засудженої не доведена «поза розумним сумнівом», оскільки стороною обвинувачення не надано достатньо доказів, які б у сукупності свідчили про наявність у її діях складу інкримінованого правопорушення;
·        суди безпідставно у своєму рішенні послалися на висновки експертів, які є недопустимими доказами;
·        протокол огляду місця події не підписаний жодним учасником цієї слідчої дії; на схемі до цього протоколу без проведення відповідних замірів та досліджень зазначено про те, що подряпини на дорожньому покритті залишені саме автомобілем «RENAULT», отже висновки про місце зіткнення транспортних засобів експерти зробили на підставі необґрунтованих даних;
·        у ході проведення експертних досліджень (на стадії досудового розслідування) експерти не перевірили вихідні дані, на основі яких проводилися дослідження, не врахували показання ОСОБА_8 , не надали оцінки щодо спроможності з технічної точки зору показанням свідків і потерпілого, не встановили, якому саме автомобілю належать сліди на дорожньому покритті. Звертає увагу, що експерт ОСОБА_10 повідомляв суд про те, що у ході здійснення ним автотехнічної експертизи (висновок № 6/10.1-325) він не виїжджав на місце ДТП та під час проведення слідчого експерименту з потерпілим присутнім не був;
·        наявний у матеріалах кримінального провадження висновок інженерно-технічної експертизи № 10.1-10.4/079 від 11 грудня 2017 року свідчить про невинуватість ОСОБА_8 у спричиненні ДТП. Вказує, що допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_11 , який проводив цю експертизу, повідомляв суду, що він безпосередньо оглянув транспортні засоби та місце ДТП, здійснив комп`ютерне моделювання пригоди та встановив, що показання потерпілого та свідка ОСОБА_12 щодо обставин ДТП є технічно неспроможними;
·        відповідно до висновку проведеної під час судового розгляду комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 15549/15550/19-52 від 23 жовтня 2021 року встановити технічну причину виникнення ДТП виявилося неможливим, тож цей висновок не підтверджує винуватість ОСОБА_8 ; 
·        судом необґрунтовано відмовлено стороні захисту в задоволенні клопотань про проведення слідчого експерименту із ОСОБА_8 та повторної інженерно-технічної експертизи з метою встановлення механізму ДТП, чим було порушено право останньої на захист;
·        показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та  ОСОБА_14 , які є аналогічними показанням потерпілого,неможливо використовувати як докази, оскільки вказані особи є працівниками правоохоронних органів, які у день ДТП виконували спільні службові обов`язки із потерпілим, отже наявні сумніви у їхній неупередженості;
·        судом не надано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_15 , який вказував, що контакт автомобілів відбувся саме на смузі руху засудженої;
·        судами не було встановлено характеру та черговості порушення вимог ПДР учасниками події, а також позбавлено можливості ОСОБА_8 доводити свою невинуватість;
·        суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув та постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Заперечень від учасників кримінального провадження на касаційну скаргу сторони захисту до Суду не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор касаційну скаргу підтримала частково, просила ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Представник потерпілого щодо задоволення касаційної скарги заперечував, просив оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Захисник касаційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Решту учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про їхню особисту участь або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
Оскільки захисник, оскаржуючи вирок місцевого суду, в апеляційній скарзі посилався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і неповноту судового розгляду допущене судом першої інстанції, а також на те, що суд не надав належну оцінку низці доказів сторони захисту, та, враховуючи, що вказані порушення, за умови їх підтвердження, могли вплинути на законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції стосовно  ОСОБА_8 , відповідні доводи апеляційної скарги потребували більш ретельної перевірки, у тому числі, шляхом повторного дослідження обставин, які оскаржуються захисником.
Так, згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 03 квітня 2023 року в справі № 537/984/20, суду апеляційної інстанції, необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.
Апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.
Процесуальні вимоги, засновані на вмотивованій незгоді та обґрунтованому запереченні правильності висновків місцевого суду щодо встановлених обставин, зобов`язують апеляційний суд надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення заявлених вимог без задоволення в судовому рішенні має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
За результатами перевірки доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має обов`язок усунути (у разі встановлення) допущені місцевим судом недоліки та суперечності, вжити заходів для дотримання процесуальних прав усіх учасників провадження і постановити законне та обґрунтоване судове рішення. Жодна норма кримінального процесуального закону, як установлений імперативний припис, не звільняє апеляційний суд від указаного вище обов`язку.
Крім того, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, мета викладення мотивів рішення полягає в тому, щоб показати сторонам, що їх почули. Водночас це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватись прав сторони захисту (Ruiz Torija v. Spain, 09 December 1994, §29, SeriesA, no.303-A). Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання (Van de Hurk v. the Netherlands, 19 April 1994, §61, Series A, no.288), проте з рішення має бути зрозуміло, що головні проблеми, порушені у справі, було вивчено (Boldea v. Romania, 15 February 2007, §30, no.19997/02).
Втім суд апеляційної інстанції під час розгляду цього кримінального провадження таких вимог не дотримався.
Зі змісту доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, убачається, що вони фактично зводяться до того, що суди безпідставно визнали ОСОБА_16  винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Варто зауважити, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, включає три обов`язкові ознаки: діяння - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту; наслідки у вигляді заподіяння потерпілому тілесного ушкодження середньої тяжкості; причинний зв`язок між порушенням правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту і зазначеними в статті наслідками.
У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність в їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 ККУкраїни, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв, того, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.
Колегія суддів звертає увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього рухуй відповідними наслідками. Водночас виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за результатами судового розгляду, судами встановлено, що  ОСОБА_16 , керуючи транспортним засобом, порушила правила безпеки дорожнього руху (пункти 2.3 (б), 10.1, 11.3 ПДР), що спричинило потерпілому тілесне ушкодження середньої тяжкості.
Однак, на переконання колегії суддів Верховного Суду, такий висновок є передчасним, оскільки суди зробили його без ретельної та всебічної перевірки доводів сторони захисту.
Так, захисник у своїй апеляційній скарзі, зокрема, зауважував, що слідчим у схемі місця ДТП безпідставно віднесено подряпини на проїзній частині дороги (зазначені у схемі під № 6) до автомобіля «RENAULT», у зв`язку з чим експерти зробили неправильні висновки про місце зіткнення транспортних засобів.
Суд апеляційної інстанції погодився з твердженнями захисника про безпідставне віднесенння слідчим подряпини на проїзній частині дороги (зазначені у схемі під № 6) до автомобіля «RENAULT», однак, спростовуючи його доводи в цій частині, обмежився посиланням на те, що вказане не свідчить про неправильне встановлення місця ДТП та не є підставою для визнання висновків автотехнічних експертиз недопустимими доказами, оскільки як убачається з матеріалів провадження висновки судових автотехнічних експертиз №6/10.1-325 від 03 травня 2017 року та №15549/15550/19-52 від 23 жовтня 2021 року були складені із дотриманням вимог статей 101, 102 КПК України кваліфікованим експертом із відповідною освітою та стажем роботи, який внесений до реєстру атестованих судових експертів Міністерства юстиції України та був попередженим про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України.
До того ж цей суд також зауважив, що усі вихідні дані, які використовувалися, для проведення експертизи, зазначені в постанові слідчого та ухвалі суду, бралися з належних і допустимих доказів, а саме: показань обвинуваченої, потерпілого, свідків, протоколу огляду місця події, схеми ДТП, протоколу проведення слідчого експерименту та інших письмових матеріалів кримінального провадження.
Однак такі мотиви апеляційного суду, на думку колегії суддів, є суперечливими, неналежними і недостатніми.
Як убачається з оскаржуваних рішень суди обґрунтували свої висновки про винуватість  ОСОБА_16  також висновком судово транспортно-трасологічної експертизи № 5/10.4-668 від 07 вересня 2016 року, відповідно до якого встановити експертним шляхом місце первинного контактування Т3 (місце зіткнення) як геометричну крапку щодо меж проїзної частини дороги й нерухомих орієнтирів (у метрах) - не надається можливим, однак, виходячи із розташування транспортних засобів на проїзній частині дороги та подряпин, залишених виступаючими частинами автомобіля «Renault-Megane Scenic» на проїзній частині, місце зіткнення ТЗ у повздовжньому та поперечному напрямках розташовувалось перед початком утворення подряпин (за напрямком руху автомобіля «Renaut-Megane Scenic») на смузі руху в напрямку м. Нікополь. Отже суд апеляційної інстанції, погоджуючись із доводами сторони захисту щодо безпідставного віднесення слідчим подряпини на проїзній частині дороги (зазначені у схемі до протоколі огляду місця події під № 6) до автомобіля «RENAULT», не надав оцінки вказаному висновку експерта з точки зору його належності та достовірності, ураховуючи, що місце зіткнення експерт установив саме по вказаних слідах.
Крім того, в основу обвинувального вироку було покладено також і висновок експерта ОСОБА_10 №6/10.1-325 від 03 травня 2017 року, за змістом вступної частини якого убачається, що на дослідження вказаному експерту було надано вихідні дані, які зазначені у постанові про призначення зазначеної експертизи (т. 2, а.с. 173), зокрема, що місце зіткнення автомобілів знаходиться саме на правій смузі дороги по ходу руху автомобіля «SKODA» на відстані 2,4 м від краю, а також, що небезпека для руху водія «SKODA» виникла в момент зміни напрямку руху автомобілем «RENAULT» (т. 2, а.с. 176-179). Проте у своїй апеляційній скарзі сторона захисту повністю заперечувала такі вихідні дані та стверджувала, що вони є неперевіреними та безпідставними, однак суд апеляційної інстанції на вказані доводи належної уваги не звернув.
Більше того, у своєму висновку експерт зауважив, що дії водія автомобіля «RENAULT» не відповідають вимогам ПДР і перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням події ДТП у заданому йому механізмі пригоди, однак апеляційний суд у ході розгляду кримінального провадження не з`ясував, чи досліджувався вказаним експертом механізм пригоди, на який вказувала у своїх показаннях обвинувачена ОСОБА_16 , на чому також наполягала сторона захисту у своїй апеляційній скарзі.
Разом з тим, захисник у апеляційній скарзі наголошував і на тому, що, всупереч переконань місцевого суду, висновок проведеної під час судового розгляду комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 15549/15550/19-52 від 23 жовтня 2021 року не може бути доказом винуватості ОСОБА_8 , оскільки із нього вбачається, що у ході проведення вказаного дослідження не вдалося встановити технічну причину виникнення ДТП. 
Дійсно, як убачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до висновку автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи № 15549/15550/19-52 від 23 жовтня 2021 року встановити точне розташування місця зіткнення автомобілів (у тому числі й смугу руху, на якій мало місце дане зіткнення), у рамках цього дослідження не видалося за можливе, оскільки відсутня будь-яка належним чином зафіксована слідова інформація, яка б в категоричній формі вказувала на розташування даних транспортних засобів в процесі їх зближення (першочергово, слідів переміщення коліс автомобілів по опорній поверхні). Встановити дійсну величину швидкості руху автомобілів «RENAULT-MEGANE SCENIC» та «SKODA-OCTAVIA А5», виходячи з їх після контактного переміщення та отриманими ними в результаті зіткнення пошкоджень експертним (розрахунковим) шляхом неможливо з причин, наведених в дослідницькій частині. Вирішити в категоричній формі поставлене питання щодо технічної причини виникнення даної пригоди (зіткнення автомобілів «RENAULT-MEGANE SCENIC» та «SKODA-OCTAVIA А5») неможливо з причин, наведених у дослідницькій частині (т. 3 а.с. 225-243).
Однак апеляційний суд, залишив поза увагою доводи сторони захисту в цій частині, не давши на них жодної відповіді та фактично не оцінивши вказаний висновок експерта.
Крім того, стороною захисту була проведена комплексна транспортно-трасологічна та автотехнічна експертиза з комп`ютерним моделюванням механізму ДТП, оформлена висновком експерта  ОСОБА_11 під № 10.1-10.4/079 від 11 грудня 2017 року, яка була долучена до матеріалів справи.
Втім суд апеляційної інстанції достатньо не звернув увагу на доводи захисника про те, що вказана комплексна судова експертиза містить дослідження усіх фактичних обставин ДТП та доводить невинуватість обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Так, спростовуючи доводи захисника в цій частині, апеляційний суд у своєму рішенні погодився з судом першої інстанції щодо критичного ставлення до зазначеного висновку експерта, обмежившись посиланням на те, що експерту були надані не всі матеріали кримінального провадження, зокрема не надані протоколи допитів інших свідків, а зроблені у ньому висновки спростовуються та суперечать показанням потерпілого, свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , а також висновкам експертів № 6/10.1-325 від 03 травня 2017 року та № 15549/15550/19-52 від 23 жовтня 2021 року.
Проте, на думку Верховного Суду, такі мотиви апеляційного суду є явно недостатніми для переконливості визнання зазначених доводів захисника необґрунтованими, оскільки цей суд конкретно не зазначив, які саме матеріали кримінального провадження не були наданні експерту, а також не взяв до уваги твердження сторони захисту про те, що пояснення свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_14 були аналогічними показанням потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_18 щодо механізму спричинення ДТП, які були враховані експертом у ході дослідження та визнані ним технічно неможливими.
Водночас суд апеляційної інстанції залишив без належної уваги доводи захисника й про те, що у розпорядженні експерта ОСОБА_11 був висновок № 6/10.1-325 від 03 травня 2017 року, у якому були зазначені визначені слідчим вихідні дані, а також про те, що вказаний експерт у судовому засіданні повідомив, що він безпосередньо виїжджав на місце ДТП та у ході проведення експертизи здійснив комп`ютерне моделювання пригоди та дійшов висновку, що саме дії потерпілого ОСОБА_9 не відповідали вимогам п. 10.1. ПДР, що, з технічної точки зору, перебувало у причинному зв?язку з настанням події даної ДТП.
Крім цього, суд апеляційної інстанції, оцінюючи показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , не звернув достатньої уваги на доводи сторони захисту про те, що вказані особи є працівниками правоохоронних органів, добре знайомі з потерпілим та у день ДТП виконували спільні службові обов`язки, отже можуть бути упередженими. У той же час, оцінюючи критично показання свідка збоку сторони захисту ОСОБА_15 , цей суд зауважив, що вони містять істотні протиріччя з показаннями, наданими іншими свідками в судовому засіданні, однак не навів достатнього обґрунтування, чому він надавав перевагу показанням свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 перед показаннями свідка ОСОБА_15 , який був незнайомий із жодним учасником ДТП.
Верховний Суд зазначає, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися аргументи сторони захисту й про те, що в ході судового розгляду так і не було встановлено характеру та черговості порушення учасниками події вимог ПДР, не встановлено місця зіткнення автомобілів та механізму спричинення ДТП.
Отже, залишаючи без ефективної відповіді вищевикладені доводи захисника, апеляційний суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, що могло стати причиною неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
З огляду на наведене, на думку колегії суддів, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, що суперечить положенням статей 370, 419 КПК України, а висновки суду апеляційної інстанції про правильність застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність є передчасними.
Тож колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення касаційної скарги захисника та скасування ухвали апеляційного суду на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України з призначенням нового розгляду у цьому суді.
Ураховуючи підстави для скасування, Верховний Суд не перевіряє інші доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, які за своїм змістом є фактично аналогічними доводам його апеляційної скарги, оскільки ці питання мають бути належно перевірені в ході нового апеляційного розгляду.
Під час нового розгляду апеляційному суду належить урахувати вказане в постанові суду касаційної інстанції, безпосередньо, за наявності для цього передбачених у законі підстав, дослідити необхідні докази, проаналізувати й оцінити їх у сукупності, і, дотримуючись приписів кримінального та кримінального процесуального законів, постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, навівши докладні, послідовні мотиви його ухвалення.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

 
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2024 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                       ОСОБА_2                           ОСОБА_3