Справа № 344/822/18 
Провадження № 22-ц/4808/550/25 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 квітня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Девляшевського В.А., 
               суддів:                Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,
               секретаря                Кузів А.В.,
з участю:                позивача ОСОБА_1  та її представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3  – ОСОБА_4 ,розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючим суддею Антоняком Т.М. 06 лютого 2025 року, повний текст якого складений 17 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Злагода-2006», нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. про усунення перешкод у користуванні горищем,
в с т а н о в и в:
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Злагода-2006», в якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила усунути перешкоди у користуванні горищем будинку АДРЕСА_1 шляхом: визнання недійсним та скасування рішення МВК від 17.01.1997 № 8-р в частині, якою надано у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 ; скасування державної реєстрації права власності на згадану квартиру за ОСОБА_5 ; визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету № 709 від 15.11.2012 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» в частині оформлення права власності на кв. АДРЕСА_3 (п. 23 додаток № 1 до даного рішення) за ОСОБА_3 ; скасування державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2 від 15.09.2003 № 1-1724 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідченого нотаріусом першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28.10.2015 ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_4 . На думку позивачки, ОСОБА_3 незаконно реконструювала квартиру АДРЕСА_5 у вказаному будинку, який є пам`яткою архітектури і у ньому передбачено індивідуальне пічне опалення. ОСОБА_1 вказала, що вона позбавлена доступу до власних димоходів, що проходять через горище, та обмежена у користуванні ним, оскільки в порушення чинного законодавства на горищі багатоквартирного будинку у 1996 з`явилася квартира АДРЕСА_5 і 2 вентиляційні канали димоходів відповідачки опинилися всередині цієї квартири.
ОСОБА_1 стверджує, що дії ОСОБА_3 , яка, будучи паспортистом ОСОБА_8 , придбала квартиру і провела значну реконструкцію, розширивши її за рахунок спільного коридору, змінивши опалення та здійснивши інші будівельні роботи, порушують її права як співвласниці будинку та створюють загрозу його руйнування, зокрема задимлення її квартири при ввімкненні пічного опалення. Позивачка також зазначає, що відповідачка оформила право власності на квартиру, незважаючи на судові рішення щодо незаконності переобладнання. У зв`язку з цим ОСОБА_1 просить суд усунути перешкоди у користуванні горищем шляхом відновлення доступу до нього та комунікацій, зокрема димовентканалів і даху.
Зважаючи на викладене, просила позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_9 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , треті особи: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Злагода-2006», нотаріус Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. про усунення перешкод у користуванні горищем відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вказує, що нежитлове приміщення, яке в подальшому стало квартирою АДРЕСА_5 , було незаконно переведено в житловий фонд, оскільки являлось горищем і було допоміжним приміщенням будинку АДРЕСА_1 , яке належало до спільного користування усіма власниками квартир вказаного будинку. Вважає, що місцевий суд не звернув увагу на те, що попередній власник ОСОБА_6 безпідставно проживала у квартирі АДРЕСА_2 . Так, остання отримала ордер на вселення, виданий Івано-Франківською міською радою від 02.08.1982, однак відповідний договір найму житлового приміщення з виконкомом не уклала. Крім того, ОСОБА_6 вказала, що проживала у згаданій квартирі з 1960 року, однак у 1960 році квартири ще не було, а було допоміжне нежитлове приміщення. Зазначила, що в документах на вказану квартиру містяться розбіжності в написанні прізвища та імені ОСОБА_11 , на що не звернула увагу при складанні та посвідченні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 15.09.2003 державний нотаріус Першої державної нотаріальної контори Антонюк Л.І. Крім того, у наданих нотаріусом архівних матеріалах відсутня довідка-характеристика бюро технічної інвентаризації на квартиру АДРЕСА_2 та/або витяг про реєстрацію прав на нерухоме майно, а також ксерокопія паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_12 .
Зазначає, що реконструкція вказаної вище квартири проведена ОСОБА_3 з порушенням ДБН України, оскільки відсутня згода всіх мешканців будинку і ОСББ на її проведення. ОСОБА_3 не зверталася до органу місцевого самоврядування для видачі дозволу на переобладнання (перепланування) квартири, що встановлено рішенням Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2014 у справі №47479/11/9104. Крім того, у ОСОБА_3 відсутній укладений з органом культурної спадщини охоронний договір на пам`ятку архітектури при проведенні реконструкції згаданої квартири, що суперечить ст. 23 ЗУ «Про охорону культурної спадщини». Також не отримано дозвіл від Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Івано-Франківській області.
Апелянт вказує, що вона не пропустила строк позовної давності, оскільки придбала квартиру АДРЕСА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.2015 та звернулася до суду в січні 2018 року. Із заявою про зміну предмету позову позивач звернулася 01.02.2023 після отримання оскаржених документів з нотаріальної контори за ухвалою суду від 20.07.2021 про витребування доказів. Крім того строк позовної давності був продовжений Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)». Вказує, що при подачі позовної заяви у січні 2018 року позивач не могла знати, що саме ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 та має правовстановлюючі документи на дану квартиру.
Просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник Івано-Франківської міської ради доводи апеляційної скарги заперечила, рішення суду вважає обґрунтованим, ухваленим з повним з`ясуванням обставин справи, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення. Вказує, що ОСОБА_6 звернулася із заявою до керівника органу приватизації щодо оформлення передачі в приватну власність квартири АДРЕСА_2 у відповідності до вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Підстав для визнання недійсним та скасування рішення МВК від 17.01.1997 №8-р в частині, якою надано у власність ОСОБА_5 квартиру та скасування державної реєстрації згаданої квартири немає. Вважає, що ОСОБА_3 при оформленні права власності на квартиру АДРЕСА_5 було подано належний пакет документів, а тому у виконавчого комітету міської ради не було правових підстав у відмові в оформленні права власності на цю квартиру з подальшою видачею ОБТІ свідоцтва про право власності. Крім того, оскаржуване рішення виконавчого комітету Івано-Франківської місткої ради є рішенням нормативно-правового характеру і вичерпало свою дію з видачею особі свідоцтва на право власності Івано-Франківським ОБТІ.
ОСОБА_3 також подала відзив, оскільки вважає доводи апеляційної скарги надуманими і безпідставними. Твердження позивачки, що було допущено порушення процедури переведення нежитлового приміщення у житлове вважає припущенням, непідтвердженим жодними доказами. Вказує, що ОСОБА_5 набула право користування квартирою на підставі ордеру на вселення №004820 від 02.08.1982, виданого на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №389 від 28.07.1982. Відсутність письмового договору найму не підтверджує того факту, що його не було взагалі. Щодо розбіжності у прізвищі та імені ОСОБА_5 вважає, що було допущено технічну описку, однак у ордері, свідоцтві про право власності на житло та договорі купівлі-продажу ім`я та прізвище зазначені правильно. Вказує, що позивач не є стороною оскаржуваного договору купівлі-продажу і не має права оскаржувати цей договір та не має права на майно (квартиру), яка є предметом оспорюваного правочину. ОСОБА_3 вважає, що проведена нею реконструкція квартири не порушила права інших співвласників будинку, що підтверджується протоколом засідання правління ОСББ «Злагода-2006» від 16.02.2018, результатами письмового опитування співвласників будинку та поясненнями свідків, які є мешканцями будинку. Доступ до горища будинку не змінився. Дані обставини були підтверджені у 2011 році управлінням архітектури і містобудування виконкому Івано-Франківської міської ради та висновком експерта. Твердження позивачки, що ОСОБА_3 закрила доступ до димоходів, нічим не підтверджено та спростовується висновком будівельно-технічної експертизи. Зазначає, що ОСОБА_1 з моменту придбання своєї квартири (28.10.2015) знала, що квартира АДРЕСА_5 знаходиться в горищному просторі будинку та належить ОСОБА_3 . Відомості про власника містяться в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.07.2016, яку долучила позивач до позовної заяви. Позов датований 19.01.2017, а не в січні 2018, як вказує позивач. Крім того, строк позовної давності сплив ще до початку пандемії.
В засідання апеляційного суду представник Івано-Франківської міської ради та треті особи не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Відтак, відповідно до ст. 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановлено.
Апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.
Представник ОСОБА_3 доводів скарги не визнала, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просила рішення суду залишити без змін.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення.
За змістом ч.ч.1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду відповідає вищезазначеним вимогам закону, зважаючи на таке.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 (попередня власниця квартири АДРЕСА_2 ) приватизувала вказану квартиру на законних підставах, відтак підстави для визнання недійсним та скасування рішення МВК від 17.01.1997 № 8-р в частині, якою надано у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 , а також скасування державної реєстрації права власності на квартиру, відсутні. 
В свою чергу відповідачем ОСОБА_3 проведено реконструкцію вказаної квартири відповідно до вимог чинного законодавства, а виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради законно прийнято рішення №709 від 15.12.2012 «Про оформлення права власності на нерухоме майно». Проведена ОСОБА_3 реконструкція квартири не порушила прав інших співвласників будинку, зокрема, щодо доступу до горища. Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 15.09.2003 № 1-1724, місцевий суд дійшов висновку, що позивачкою не зазначено в чому саме полягає порушення її прав при укладенні договору купівлі-продажу та яким чином задоволення її позову відновить її порушене право.
З вказаними висновками колегія погоджується.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_4 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.10.2015, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 (т.1 а.с. 5, 6).
Відповідач ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_5 у згаданому будинку відповідно до свідоцтва про право власності від 22.03.2013 (т.1 а.с. 26).
Право власності на квартиру АДРЕСА_5 набуте ОСОБА_3 за Договором купівлі-продажу від 15.09.2003 у попереднього власника квартири ОСОБА_5 .
ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1997, видане згідно з рішенням МВК від 17.01.1997 року № 8-р (т.1 а.с. 54).
Постановою Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2011 року позов задоволено. Визнано нечинним п.1.6 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №191 від 14.04.2010 в частині зобов`язання ОСОБА_3 розробити містобудівне обґрунтування для проведення реконструкції власної квартири. Зобов`язано виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на переобладнання власної квартири АДРЕСА_2 з встановленням санвузла та зміщенням зовнішньої стіни кімнати 2 квартири на несучу цегляну стіну між коридором та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_7 .
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2014 апеляційні скарги виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Об`єднання співвласників багатоквартирного житлового будинку «Злагода 2006» задоволено частково. Постанову Івано-Франківського міського суду від 21 січня 2011 року у справі № 2а-337/11 в частині зобов`язання виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на переобладнання власної квартири АДРЕСА_2 з встановленням санвузла та зміщенням зовнішньої стіни кімнати 2 квартири на несучу цегляну стіну між коридором та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_7 скасовано і прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовлено. В решті постанову залишено без змін (т.1 а.с. 9-14).
12.09.2012 Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області зареєстрована Декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ІФ1431216502, що стосується реконструкції квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 35-38).
Згідно з рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 709 від 15.11.2012 за ОСОБА_3 оформлено права власності на квартиру АДРЕСА_3 (п. 23 додаток № 1 до даного рішення) (т.1 а.с. 39).
З висновку експерта, складеного за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження від 15.08.2019 № 595/19-28, вбачається, що проведене ОСОБА_3 перепланування (реконструкція) приміщень квартири АДРЕСА_5 відповідає проектному планувальному рішенню, зазначеному на поверховому плані мансардного поверху, виготовленого АПБ управління архітектури та містобудування Івано-Франківського міськвиконкому. Після проведеного перепланування (реконструкції) приміщень квартири АДРЕСА_5 , раніше облаштований доступ до приміщень горища не змінено. Також додатково облаштовано отвір у вигляді відкидного люку у міжповерховому перекритті в частині приміщень горища, де розташовані димові (вентиляційні) канали із приміщення нижче розташованої квартири АДРЕСА_7 (т.2 а.с. 214).
Колегія суддів зауважує, що для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала на порушення її права, як співвласника будинку АДРЕСА_1 , на користування горищем у цьому ж будинку, зокрема шляхом визнання недійсним та скасування рішення МВК від 17.01.1997 №8-р в частині, якою надано у власність ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 . Позивач зазначила, що будинок АДРЕСА_1 є пам`яткою архітектури і у ньому передбачено індивідуальне пічне опалення. Відповідно, у неї наявні три димоходи, які проходять через горище, проте вона позбавлена можливості їх належним чином обслуговувати та обмежена у доступі та користуванні горищем будинку, оскільки в порушення чинного законодавства на горищі багатоквартирного будинку у 1996 році з`явилася квартира АДРЕСА_5 і так 2 вентиляційні канали димоходів опинилися всередині у квартирі АДРЕСА_5 , а доступ до горища і можливості його використання для обслуговування будинку став ускладненим. Вказує на порушення процедури переведення Івано-Франківською міською радою спірного горища, яке є допоміжним приміщенням спільної сумісної власності власників багатоквартирного будинку, до житлового фонду, внаслідок чого приміщення стало квартирою відповідачки.
Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно з частинами першою-другою статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 15.09.2003 у попереднього власника квартири ОСОБА_5 .
Попередній власниці згадана квартира АДРЕСА_5 належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.01.1997, виданого відповідно до рішення МВК від 17.01.1997 року № 8-р.
Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 19.06.1992 року) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до пунктів 4, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 19.06.1992) право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Згідно з Положенням Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).
Відповідно до пунктів 18, 19 вказаного Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, та також документом, що підтверджує пільгові умови приватизації, подається громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.
Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (п. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
ОСОБА_5 (як наймач квартири) в передбаченому законом порядку звернулася із заявою до керівника органу приватизації щодо оформлення передачі у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується матеріалами справи (т. 2 а.с. 264-271). Відтак суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним та скасування рішення МВК від 17.01.1997 № 8-р в частині, якою надано у власність ОСОБА_5 згадану квартиру, а також скасування державної реєстрації права власності на цю квартиру.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
В порушення вказаних норм ОСОБА_1 не довела, що рішення виконавчого комітету від 17.01.1997 № 8-р суперечило вимогам чинного законодавства.
Також позивачкою не доведено порушення ОСОБА_3 прав власників інших квартир при оформленні права власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Відповідачем для узаконення реконструйованого житлового приміщення квартири АДРЕСА_5 було подано такі документи: заяву на ім`я міського голови про прийняття рішення про оформлення права власності; копію технічного паспорта (старого); копію технічного паспорта (нового); копію містобудівних умов та обмежень; копію декларації про готовність об`єкта до експлуатаційної паспорта та ідентифікаційного коду; копію договору купівлі-продажу квартири; копію витягу свідоцтва про право власності на квартиру; довідку фінансового управління, копію свідоцтва про одруження (т.2 а.с. 278-293).
Вказане відповідає ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 03.08.2004, наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності на інших речових прав на нерухоме майно» та рішенню виконавчого комітету міської ради № 586 від 28.09.2011 року «Про затвердження адміністративних регламентів в Центрі надання адміністративних послуг м. Івано-Франківська» (зі змінами від 26.07.2012 № 506) (т.2 а.с. 278-293). 
Зважаючи на вказане, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що виконавчим комітетом міської ради на законній підставі прийнято рішення № 709 від 15.11.2012 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» згідно п. 23 якого оформлено право власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , з подальшою видачею їй свідоцтва про право власності.
Щодо доводів апелянта про відсутність згоди всіх мешканців будинку і ОСББ на проведення ОСОБА_14 реконструкції квартири, то такі колегія суддів відхиляє, оскільки проведена ОСОБА_3 реконструкція квартири не порушила прав інших співвласників будинку, що підтверджується протоколом засідання правління ОСББ «Злагода-2006» від 16.02.2018 та результатами письмового опитування співвласників будинку.
Крім того, із технічного паспорта квартири, виготовленого спеціалістами Івано-Франківського ОБТІ 05.06.2012, поверховим планом будинку та висновком експерта від 15.08.2019 вбачається, що спірну стіну ОСОБА_3 встановила на попередньому місці, як було визначено технічним паспортом квартири від 05.12.1996 та документами про право власності.
Також колегія суддів відхиляє посилання скаржниці про відсутність доступу до власних димоходів, що проходять через горище.
Так, у листі управлінням архітектури і містобудування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 399/01-07/05 від 22.02.2011 зазначено, що доступ до горища забезпечений безпосередньо із сходової клітки, а також через приміщення квартири АДРЕСА_5 згідно з техпаспортом. Доступ до обслуговування окремих недіючих димоходів можливий як і до реконструкції безпосередньо із квартири АДРЕСА_5 або з горища (т.1, а.с. 30). 
Можливість вільного доступу до горища також підтверджено Висновком експерта № 595/19-28 від 15.08.2019 (т. 1 а.с. 211) та показами свідків – мешканців будинку АДРЕСА_1 , отриманих у суді першої інстанції.
Щодо доводів апелянти про ненадання місцевим судом належної оцінки законності договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 15.09.2003, апеляційний суд звертає увагу на таке.
У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).
Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття прав взагалі).
Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
Відповідач ОСОБА_3 є власницею квартири АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 від 15.09.2003, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами.
ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_6 згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.10.2015.
Позивач звернулася з вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спільною сумісною власністю (горищем) у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 .
Водночас ОСОБА_1 не зазначено в чому саме полягає порушення її прав при укладенні ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири №7 від 15.09.2003 та яким чином задоволення її позову відновить її порушене право.
Беручи до уваги наведене, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норми цивільного процесуального законодавства і правильно застосовано норми матеріального закону та відмовлено в задоволенні позовних вимог за недоведеністю. 
Відтак, доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які згідно ЦПК України є підставами для скасування постановленого у справі рішення.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381- 383, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.
Головуючий:                                                         В.А. Девляшевський 
Судді:                                                                        В.М. Луганська
                                                                               Є.Є. Мальцева

Повне судове рішення складено 16 квітня 2025 року.