ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3697/25 Справа № 205/2397/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бізяєва Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2025 року        Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                       суддів         - Свистунової О.В., Пищиди М.М.
                       за участю секретаря: Кошари О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

09 березня 2023 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про примусове виселення. До позовної заяви, було додано копію мирової угоди, яка була запропонована ОСОБА_2 її сину ОСОБА_1 . Умови угоди наступні: 1) ОСОБА_1 визнає позов ОСОБА_2 про виселення з належного ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_1 ; 2) ОСОБА_2 надає ОСОБА_1 право користування належною їй на праві власності трикімнатною квартирою АДРЕСА_2 та вчиняє всі передбачені чинним законодавством України дії з реєстрації місця постійного проживання ОСОБА_3 у вищезазначеній квартирі (том 1 а.с. а.с. 1-7).

19.07.2023 року до суду ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 , просив суд: зобов`язати відповідача ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом вселення ОСОБА_1 до всього будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , передачі йому ключів від даного будинку та заборони ОСОБА_2 чинити ОСОБА_1 опір у користуванні вищезазначеним житловим будинком. В обгрунтванні зустрічного позову зазначено, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 . Власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 є ОСОБА_2 , у вказаному домоволодінні ІНФОРМАЦІЯ_1 по теперішній також зареєстрований ОСОБА_1 . Позивач ОСОБА_1 фактично зареєстрований з 24.07.2002 року (дата набуття права власності) по 29.03.2023 року постійно та безперервно проживав з відповідачкою за вказаною адресою та є членом сім`ї, і близьким родичем. Відносини між сторонами склалися неприязні,так як ОСОБА_2 має «дуже важкий» характер. Наприкінці 2022 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що має продати належний їй житловий будинок, право на користування яким має ОСОБА_1 та заявила категоричну вимогу, щоб він виїхав. Після вказаного часу остання почала систематично чинити у відношенні ОСОБА_1 насильство психологічного характеру а саме ображати, кричати, принижувати, забороняти користуватися особистими речами та житловими приміщеннями, побутовою технікою. Позивач вважає, що інцидент який мав місце 29.03.2023 року був заздалегідь спланований ОСОБА_2 , саме з метою незаконного притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності задля отримання можливості в подальшому виселити його з житлового приміщення за рішенням суду. Таким чином для ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були створені умови неприйнятні для використання ним житлового приміщення. Кінцевою метою вказаних дій ОСОБА_2 є позбавлення відповідача його єдиного житла. Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 29.03.2023 року мала місце конфліктна ситуація, після чого ОСОБА_1 змушений був залишити вказане житлове приміщення, при цьому не маючи можливості зібрати у повному обсязі особисті речі. З вказаного часу по теперішній час ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 чиняться постійні перешкоди у користуванням житлом. Вільного доступу до вказаного житлового приміщення ОСОБА_1 з 29.03.2023 року не має (том 2 а.с.72-78).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровька від 12.12.2023 року поновлено ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Федорець Є.Є. процесуальний строк на подання зустрічної позовної заяви та прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Федорець Є.Є. до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення і об`єднано з первісною позовною заявою, під єдиним номером справи 205/2397/23 ( том 2 а.с.88-89).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.05.2024 року, в якій ухвалою від 17 грудня 2024 року виправлено описку - залучено ОСОБА_4 в якості третьої особи до участі в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Відділ формування та веденя реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про примусове виселення (том 2 а.с.191, том 3 а.с.37-38).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2024 року клопотання позивача - задоволено. Провадження у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про примусове виселення - закрито. 
Продовжено розгляд зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення (том 2 а.с.200). 

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення - задоволено частково.
Усунено перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зі сторони ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_3 та зобов`язано ОСОБА_2 надати йому ключі від вхідних дверей даного житлового будинку.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.
В решті позову - відмовлено (том 2 а.с.31-36).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду 1 інстанції обставинам справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права, фактично просить рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог, та ухвали в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог в повному обсязі (том 3 а.с.43-47).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом – не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_2 , на підставі Договору купівлі-продажу від 24.07.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотарільного округу Базилєвим С.П.
Відповідно до інформаційного листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №14/5-1607 від 15.02.2023 року, зазначено, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано 2 особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2024 року, ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк сорок годин.
10.04.2023 року відносно ОСОБА_1 винесено заборонний припису, стосовно постраждалої особи ОСОБА_2 : заборона в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою на 10 діб, а саме з 10.04.2023 по 19.04.2023.
Постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.05.2023 року, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрито, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Вказані Постанови набрали законної сили.
ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 . Вказаний факт не оспорюється сторонами, а тому в силу ст. 82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає.
Також в судовому засіданні, сторонами не заперечувався та підтвердився факт, що ОСОБА_2 , як власник житла, звернулась до центру адміністративних послуг та дозвільних процедур, з відповідною заявою про зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 , про що 27.05.2024 року отримано відповідну довідку про зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 .
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач ОСОБА_1 не має у власності іншого житла.
Внаслідок неприязних стосунків та суперечок позивач на сьогоднішній день не проживає у спірному будинку, що вбачається з пояснень представника позивача та особисто відповідача ОСОБА_2 , яка проти вселення та проживання у спірному будинку позивача. Проте також в судовому засідані ОСОБА_2 зазначала, що вона не заперечує щоб син проживав у житловому будинку, але за певних вимог.
Матеріали справи містять також Договір дарування квартири від 09 жовтня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П., відповідно якого ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у дар квартиру АДРЕСА_4 .

Також у судовому засіданні відповідач (яка була допитана під присягу) та її представник позов (зустрічний) не визнали, просили у задоволені відмовити. Суду пояснили, що ціль відповідача – це збереження життя сина, який вживає наркотичні засоби, так як якщо ОСОБА_1 перейде проживати до свого батька ОСОБА_4 , останній зможе його утримавати у йожових рукавицях. Батько ОСОБА_4 зобов`язаний прописати сина у себе. Останній час, а саме з кінця 2022 року, у неї з сином почали виникати сварки, на підставі того, що син почав виносити з дому деякі речі та здавати у ломбард. Проте, з приводу крадіжки з боку ОСОБА_1 до поліції не зверталась. Додавши, що також скарг від ОСОБА_1 на неї не було. Після чергової сварки, яка відбулась між нею та її сином ОСОБА_1 , вона попередила останнього, що у разі якщо вона почне його боятися, то його у будинку не буде, питання проживання буде вирішувати через суд або Мировою угодою. Замки від вхідних дверей не змінювала. Ій відомо, що у її сина ОСОБА_1 у власності іншого житла не має. Вона особисто не заперечує щоб син проживав, але за певних вимог. Також зазначила, що хоче виписати сина, так як має борг за комунальні послуги у розмірі 16 000,00 грн., та не має відповідних необхідних субсидій. На питання суду, чи були застосовані по відношенню до ОСОБА_1 заходи попередження про недопустимість порушення правил співжиття, ОСОБА_2 зазначила – ні, тільки в усній формі. Також підтвердила, що у 29.01.2023 року після конфлікту попередила сина ОСОБА_1 , що вона буде викликати поліцію, а 30.01.2023 року син поклав ключі та пішов. Договір між сторонами щодо сплати комунальних послуг та встановлення окремих рахунків, не укладався.
       Крім того свідок ОСОБА_4 , який є батьком ОСОБА_1 та колишнім чоловіком ОСОБА_2 , пояснив суду, що після розлучення з ОСОБА_2 , він підтримував відносини з сином постійно. Будинок за адресою: АДРЕСА_3 , був придбаний у період шлюбу. Проте, після розлучення його з ОСОБА_2 , залишив вказаний будинок колишній дружині та двом спільним дітям, які там були прописані від народження. Приблизно у 2022 р. почали виникати конфліктні ситуації у сина та його матері. Після чого, син деякий час проживав у нього в квартирі, за адресою: АДРЕСА_5 , а згодом знайшовши собі орендовану квартиру, переїхав туди. З приводу притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, після звернення ОСОБА_2 йому відомо. Але зазначив, що він особисто не викликав поліцію щодо неадекватних дій останньої, яка постійно вчиняла йому сварки та скандали та всіляко намагалась вчиняти конфлікти. Ключі ОСОБА_1 залишив під примусом. Особисто він у 2023 році ходив разом з сином до його місця реєстрації, проте так як він не спілкується з колишньою дружиною ОСОБА_2 , залишився за воротами житлового будинку АДРЕСА_3 , однак бачив, як на крильці будинку стояла ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_1 , про що розмовляли він не чув, проте зі слів сина, який йому повідомив, знає що мати перешкоджала йому у користуванні вказаним домоволодіння та доступу до його особистих речей.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що позивач був зареєстрований у спірному будинку, будь-якого житлового приміщення у власності не має, докази протилежного суду не надані, як член сім`ї власника має право на користування спірним житлом нарівні з ОСОБА_2 , як власником житлового приміщення, однак остання створює перешкоди у реалізації вказаного права позивача на підставі створених неприязних стосунків між сторонами та заперечує проти проживання, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні спірного будинку шляхом вселення до вказаного житлового приміщення позивача. 

Із вказаними висновками суду 1 інстанції погоджується й колегія суддів, виходячи з наступного.
Так, відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною 1статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини 2 статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині 1 статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині 1 статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц).
При розгляді справи по суті суд звернув увагу на баланс інтересів сторін спору.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 набув право користування спірним житловим приміщенням згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном.
У свою чергу, відповідачка починаючи з 2011 року, тобто досягнення повноліття сина ОСОБА_1 , в судовому засіданні не оскаржувала права користування останнього житловим будинком за адресою: АДРЕСА_3 .
Зняття ОСОБА_1 з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 відбулося за ініціативою відповідачки, що підтверджується останньою.
Матеріали справи не містять належних доказів наявності у позивача іншого житла.

Також встановлено, що з середини 2022 року між сторонами склалися неприязні стосунки та існує конфлікт з приводу проживання позивача у спірному будинку.
В судовому засіданні, при наданні пояснень, відповідач ОСОБА_2 наголошувала, що зняття з реєстрації ОСОБА_1 з постійного місця проживання необхідно для спасіння сина, так як останній вживає алкогольні та наркотичні заходи. Вказані доводи не знайшли свого підтвердження при розгляд даної справи.
Разом з тим, законність користування позивачем будинком за адресою: АДРЕСА_3 , відповідачем не спростована. 
На момент розгляду даної справи, рішення, яке б набрало законної сили щодо визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням відсутнє.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 , як особа, яка має право на користування будинком за адресою: АДРЕСА_3 , має право на проживання у такому будинку та відповідно вправі вимагати усунення перешкод, які йому чиняться.

ОСОБА_1 має право на захист свого порушеного права, усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом наданням ключів до вхідних дверей будинку та вселення.

Позивач був зареєстрований у спірному будинку, будь-якого житлового приміщення у власності не має, докази протилежного суду не надані, як член сім`ї власника має право на користування спірним житлом нарівні з ОСОБА_2 , як власником житлового приміщення, однак остання створює перешкоди у реалізації вказаного права позивача на підставі створених неприязних стосунків між сторонами та заперечує проти їх проживання, а тому суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для усунення перешкод у користуванні спірного будинку шляхом вселення до вказаного житлового приміщення позивача. 

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону. 

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення в оскарженій частині відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене в оскарженій частині без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року в оскарженій частині – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошена 07 травня 2025 року.

Повний текст постанови складено 08 травня 2025 року. 

Судді: