ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 р. 	Справа № 520/15445/24	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Жигилія С.П. ,  Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2024, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст складено 08.08.24  по справі № 520/15445/24
за позовом                  ОСОБА_1  
до                 Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях                         
про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_2 , позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (далі по тексту – ДС з безпеки на транспорті, відповідач), у якому просила суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного нагляду у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті № 068658 від 07.05.2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 гривень до ОСОБА_1 ;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (ідентифікаційний код юридичної особи 39816845) на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. та на правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначила про протиправність спірної постанови № 068658 від 07.05.2024, як такої, що складена за відсутності конкретних підстав та мотивів її прийняття, внаслідок чого ОСОБА_1 незаконно притягнуто до господарсько-адміністративної відповідальності за абз. 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року № 2344-III (далі по тексту – Закон № 2344-III) за порушення вимог ст. 39 Закону № 2344-III. 
З огляду на те, що визначені статтею 60 Закону № 2344-III санкції можуть бути застосовані виключно до суб`єктів господарювання (автомобільних перевізників), позивач, який не надає послуг з перевезення вантажів на комерційній основі та не здійснює перевезення пасажирів, не є автомобільним перевізником, а тому не може бути притягнутий до відповідальності.
Проінформувала, що за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 13.10.2020 підприємницьку діяльність ОСОБА_1 було припинено, отже, позивач не має статусу автомобільного перевізника, що свідчить про протиправність постанови № 068658 від 07.05.2024 та зумовлює її скасування.
Крім того, позивача жодним чином не було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, що в свою чергу, є самостійною підставою для скасування спірної постанови.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2024 у справі № 520/15445/24 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті (майдан Свободи, 5, м.Харків, Харківська обл., Харківський р-н, 61022) про визнання протиправною та скасування постанови - відмовлено.
Позивач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість, не повне з`ясування обставин у справі та не надання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2024 по справі № 520/15445/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях про визнання протиправною та скасування постанови та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного нагляду у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті № 068658 від 07.05.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000 гривень до ОСОБА_1 ; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (ідентифікаційний код юридичної особи 39816845) на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на сплату судового збору та витрати на правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що в силу статті 317 КАС України є підставою для його скасування.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не є фізичною особою-підприємцем чи суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення, особисто транспортним засобом не керувала, а акт перевірки № 038704 не містить доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 03.04.2024 позивач особисто чи за дорученням надавала послуги з перевезення вантажів чи пасажирів, підстави для застосування відносно позивача адміністративно-господарських санкцій – відсутні.
Покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12.06.2024 по справі № 140/2050/22, наполягала, що положення статті 60 Закону № 2344-III застосовуються виключно до автомобільного перевізника і не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт. При цьому, автомобільний перевірник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди співпадають.
Звернула увагу на відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів того, що позивачем здійснювалось нерегулярне комерційне перевезення пасажирів, а тому помилковим є висновок суду першої інстанції про зворотне.
Підтвердженням відсутності у спірних правовідносинах факту здійснення позивачем нерегулярних пасажирських перевезень є і технічні характеристики транспортного засобу Ford Transit, відповідно до яких вказаний автомобіль є легковим, а не автобусом.
Також було повідомлено, що понесені витрати на професійну правничу допомогу, у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, складають 10000 грн.
Відповідач у надісланому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу заперечував проти доводів, викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.
Цитуючи положення статті 1 Закону № 2344-III зазначив, що у розумінні вказаного закону автомобільним перевізником може бути, у тому числі, і особа без статусу суб`єкта господарювання, яка перевозить вантажі за власний кошт, що мало місце у спірних правовідносинах.
Та обставина, що за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач не є фізичною особою-підприємцем, не позбавляє її можливості здійснювати перевезення вантажів.
У долучених до матеріалів справи додаткових поясненнях від 04.02.2025 ОСОБА_1 звернула увагу суду апеляційної інстанції на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2025 по справі № 520/11723/23, в якій останній зазначив, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору про перевезення вантажу надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу. Надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом 16 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III. Відтак, автомобільний перевізник не може визначатись тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть збігатись.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 03.04.2024, керуючись Законом України «Про автомобільний транспорт», Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 «Про затвердження Порядку проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі)» (далі - Порядок № 1567), на підставі Щотижневого графіку проведення рейдових перевірок Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області та направлення на перевірку № 000132 від 28.03.2024 співробітниками Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області проводилась перевірка на а/д М-29 «Харків Красноград Перещепине Дніпро», 159 км + 159 м.
Співробітниками відповідача був перевірений транспортний засіб марки FORD TRANSIT, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 , який здійснював нерегулярні пасажирські перевезення за маршрутом «Дніпро-Харків».
В ході перевірки зазначеного транспортного засобу співробітниками відповідача було встановлено, що він належить та використовується позивачем. У водія ОСОБА_3 на момент проведення перевірки було встановлено відсутність договору із замовником транспортних послуг.
У зв`язку з виявленням вищезазначеного порушення, державними інспекторами було складено акт № АР 038704 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 03.04.2024.
Водій зі змістом акту № АР 038704 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 03.04.2024 був ознайомлений, підписав його та отримав копію.
Повідомленням № 34096/38/24-24 від 19.04.2024, направленим поштою рекомендованим повідомленням № 0600911950950, позивача було викликано для розгляду справи на 07.05.2024 з 9.00 до 11.00.
Вказане повідомлення відповідачем направлялось на адресу позивача, вказану у ЄДРЮОФОП та ГФ.
Відповідно до даних трекінгу Укрпошти, копія якого міститься в матеріалах справи, вищевказане повідомлення про розгляд справи було відправлено позивачу 24.04.2024, та 01.05.2024 відправлення було вручено особисто позивачу.
За результатами розгляду акту № АР 038704 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 03.04.2024 винесено постанову про застосування адміністративно-господарського-штрафу № 068658 від 07.05.2024 за порушення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 17000 грн.
Копію постанови № 068658 від 07.05.2024 відповідачем було направлено позивачу 08.05.2024 року разом із супровідним листом від 08.05.2024 № 39753/38/24-24.
Позивач, не погодившись з вказаною постановою, звернувся до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність у позивача статусу суб`єкта господарювання на момент перевірки не звільняє його від відповідальності з огляду на здійснення ним нерегулярних пасажирських перевезень без обов`язкового документа, що в силу частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ є підставою для застосування адміністративно-господарських штрафів саме до автомобільних перевізників, до яких й належить позивач. А відтак, оскаржувана позивачем постанова Відділу державного нагляду у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті № 068658 від 07.05.2024 року про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 гривень є такою, що винесена в межах чинного законодавства України, а тому не підлягає скасуванню.
Судом не прийнято до уваги доводи позивача, стосовно того, що ним припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця та те, що він не є перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ, оскільки, на переконання суду, за змістом положення статті 1 Закону № 2344-ІІІ можливо виокремити, що автомобільним перевізником може бути фізична особа (без статусу суб`єкта господарювання), яка перевозить вантажі за власний кошт (як у даному випадку).
Та обставина, що згідно з інформацією із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань певна особа не є фізичною особою-підприємцем, не позбавляє можливості здійснювати перевезення вантажів.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади організації та діяльності автомобільного транспорту, відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень, врегульовано положеннями Закону № 2344-III.
Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування (частина 4 статті 6 Закону № 2344-III).
До повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, серед іншого віднесено здійснення: державного нагляду і контролю за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; контролю за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у пунктах видачі дозволів автомобільним перевізникам України; габаритно-вагового контролю транспортних засобів (частини 6, 7 статті 6 Закону № 2344-III).
Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11 лютого 2015 року затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, відповідно до пункту 1 якого Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Підпунктами 2, 15, 27, 54, 58, 62 пункту 5 даного Положення передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт; здійснює контроль наявності, видачу дозвільних документів на здійснення перевезень та контроль відповідності виду перевезення, що фактично здійснюється; здійснює інші повноваження, визначені законом.
Згідно з пунктом 8 вказаного Положення Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням суб`єктами господарювання ліцензійних умов, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами, а також диспетчерського контролю за роботою автомобільних перевізників визначена Порядком № 1567.
Відповідно до пункту 4 Порядку № 1567 рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.
Згідно із пунктом 21 Порядку № 1567 у разі виявлення в ході рейдової перевірки (перевірки на дорозі) транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовою особою (особами), що провела перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.
Відповідно до пункту 24 Порядку № 1567 акти, зазначені у пунктах 20, 21 цього Порядку, реєструються в журналі обліку.
Згідно з пунктами 12 та 13 Порядку № 1567 рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.
Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.
За приписами пункту 19 Порядку № 1567 рейдова перевірка (перевірка на дорозі) проводиться у строк, зазначений у направленні на перевірку.
Згідно з пунктом 14 Порядку № 1567 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться у будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.
Колегією суддів встановлено, що 03.04.2024 на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок у період з 01.04.2024 по 07.04.2024 посадовими особами Укртрансбезпеки проведено перевірку додержання перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення вантажних перевезень, за результатами якої встановлено порушення законодавства про автомобільний транспорт, про що складено відповідний акт проведення перевірки № 038704 від 03.04.2024.
Отже, враховуючи положення п.19 Порядку № 1567 перевірка транспортного засобу позивача 03.04.2024 здійснена з дотриманням встановленого графіком строку.
Зі змісту акту проведення перевірки № 038704 від 03.04.2024 вбачається, що ОСОБА_1 не дотримано вимог законодавства про автомобільний транспорт, оскільки перевізником не забезпечено виконання вимог Закону № 2344-ІІІ та інших законодавчих актів України у сфері пасажирських перевезень, так як під час перевірки у нього була відсутня копія договору із замовником послуги, що мало наслідком порушення статті 39 Закону № 2344-ІІІ та настання відповідальності на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ, яка передбачає штрафні санкції за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 39 цього Закону.
Водночас, позивач, наполягала на незаконному притягненні її до відповідальності за абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III, як неналежного суб`єкта, який у спірному випадку не є автомобільним перевізником.
Колегія суддів зазначає, що за змістом абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III відповідальність у вигляді адміністративно-господарського штрафу передбачена саме до автомобільних перевізників.
Отже, для кваліфікації дій ОСОБА_1 за абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-III необхідно встановити, чи мав позивач на момент перевірки транспортного засобу статус «автомобільного перевізника».
Статтею 1 Закону № 2344-III встановлено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; водій – особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Частиною першою статті 34 цього Закону передбачено, що автомобільний перевізник повинен виконувати, зокрема, вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.
Колегія суддів зазначає, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення пасажирів на законних підставах.
Проте, автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення пасажирів надає відповідну послугу, а не власник/користувач транспортного засобу.
Надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом шістнадцятим частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт". 
Аналогічний висновок узгоджено з правовою позицією, яку викладено у постановах Верховного Суду від 23 серпня 2023 у справі №  600/1407/22-а, від 12 жовтня 2023 року у справі №  280/3520/22.
Отже, системний аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка передбачена положеннями частини першої статті 60 Закону №  2344-III, застосовується лише до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозяться пасажири.
Варто зауважити, що посадові особи відповідача повинні забезпечити відповідні вимоги Закону № 2344-III про те, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт повинен нести дійсний автомобільний перевізник, тобто особа, яка в момент перевірки здійснювала автомобільне перевезення, при цьому була зобов`язана дотримуватись вимог указаного Закону і, серед іншого, забезпечити водія (та/або іншу уповноважену особу, присутню при перевірці) відповідною документацією, яка є необхідною для повното та всебічного встановлення усіх обставин, які були предметом перевірки.
Вказаний правовий висновок відповідає позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 28 грудня 2023 року у справі №  300/4673/22.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 18.06.2019 у справі №802/1291/17-а наявність або відсутність у перевізника права власності на транспортний засіб не є беззаперечною умовою для притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт.
У постанові від 22.02.2023 по справі № 240/22448/20 Верховний Суд зазначив, що особа, яка не є автомобільним перевізником вантажу, щодо якого була оформлена товарно-транспортна накладна, не може нести відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, встановлену статтею 60 Закону № 2344-III.
Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону № 2344-III. Тому автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24.01.2025 по справі № 520/11723/23.
Матеріалами справи підтверджено, що під час проведення рейдової перевірки транспортного засобу позивача посадовими особами відповідача було встановлено особу автомобільного перевізника виключно на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
Разом з цим, колегія суддів зауважує, що реєстраційні документи не завжди достовірно дають змогу встановити та беззаперечно підтвердити особу перевізника.
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 24.01.2025 по справі № 520/11723/23 та обставина, що власником транспортного засобу є позивач, має значення для з`ясування питання законності користування такого транспортного засобу для перевезення вантажу, але не особи, яка має відповідати за порушення вимог статті 48 Закону № 2344-III.
Колегія суддів зауважує, що автомобільний перевізник визначається на основі документів, якими підтверджується укладення договору перевезення вантажу/пасажирів.
Варто зауважити, що будь-яких документальних відомостей про те, що ОСОБА_1 є автомобільним перевізником, відповідачем, під час здійснення перевірки, виявлено не було.
Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт здійснення транспортним засобом позивача пасажирських перевезень на комерційній основі.
З долученого до матеріалів справи акту № 038704 про проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом взагалі не можливо вставити на підставі яких обставин було встановлено здійснення пасажирського перевезення. Не містить таких відомостей і оскаржувана постанова.
Слід зазначити, що зміст статті 39 Закону № 2344-III, за порушення якої позивача притягнуто до відповідальності, передбачає здійснення декілька видів пасажирських перевезень (регулярні/нерегулярні, регулярні/спеціальні, на замовлення легковими автомобілями, автобусами для власних потреб, самозайнятим перевізником і тд.), в залежності від наявності якого, перелік необхідних документів на перевезення відрізняється.
Водночас, ані з акту перевірки, ані з оскаржуваної постанови, не вбачається, за який саме вид пасажирського перевезення ОСОБА_1 було притягнуто до відповідальності.
В обсязі встановлених у цій справі обставин, відповідач зосередив свою увагу лише на реєстраційних документах на транспортний засіб та відомостях акту перевірки щодо відсутності передбачених законодавством документів, внаслідок чого застосував адміністративно-господарський штраф щодо особи, причетність якої до пасажирських перевезень не підтверджена належними доказами.
Разом з цим, позивачем у позові зазначалось, що відсутність зазначених в оскаржуваній постанові документів не може вважатись порушенням вимог Закону № 2344-III, позаяк транспортний засіб марки FORD TRANSIT, державний номерний знак НОМЕР_1 належить їй як фізичній особі, та не використовується нею з метою здійснення підприємницької діяльності. Наведене також підтверджується відомостями з ЄДРПОУ, відповідно до яких ФОП ОСОБА_1 було припинено у 2020 році.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з цим, всупереч вказаній нормі відповідачем не доведено наявності у діях позивача порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком визнання протиправною та скасування постанови відділу державного нагляду у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті № 068658 від 07.05.2024, та зумовлює прийняття рішення про задоволення вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене та те, що суд першої інстанції не у повному обсязі встановив всі фактичні обставини по справі, що у свою чергу, призвело до прийняття помилкового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2024 по справі № 520/15445/24 слід скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 2 статті 139 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до наявної в матеріалах справи квитанції до платіжної інструкції позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн.
Відповідно до платіжної інструкції від 19.12.2024 позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1816,80 грн.
Враховуючи висновки суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог, слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору понесені в суді першої та апеляційної інстанції у загальному розмірі 3633,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -   

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.08.2024 по справі № 520/15445/24 – скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови відділу державного нагляду у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті № 068658 від 07.05.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 гривень – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного нагляду у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті № 068658 від 07.05.2024 року про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000 гривень.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (вул. Антоновича, 51, м. Київ, 03150, код ЄДРПОУ 39816845) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати, понесені на сплату судового збору загальному розмірі 3633,60 грн (три тисячі шістсот тридцять три грн), 60 коп.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	С.П. Жигилій    Я.М. Макаренко