УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/2328/24 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 36 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Павицької Т.М., Шевчук А.М.
з участю секретаря 
судового засідання         Смоляра А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу №278/2328/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у місті Житомирі, 

в с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся із позовом, у якому просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 8 584,88 грн., які складаються із: 7 513,96 грн – основного відшкодування по оплаті комунальних послуг; 219,38 грн – 3% річних та 851,54 грн – інфляційних витрат.
В обґрунтування позову зазначав, що він та ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках (по 1/2) квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку набули після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із дня смерті матері він одноосібно оплачує рахунки за усі житлово-комунальні послуги по вказаній квартирі. Відповідачка жодним чином не бере участі в утриманні належного їй на праві власності майна. Також, вона із будь-якими пропозиціями щодо встановлення порядку володіння та користування квартирою, про утримання своєї частки майна до нього не зверталася. 
Зазначав, що на його пропозицію про вирішення питання оплати комунальних послуг від 30 січня 2024 ОСОБА_2 не відреагувала. Остання не лише нехтує своїм обов`язком з утримання майна, але і позбавляє його можливості реалізувати своє право на отримання субсидії. Враховуючи вищевикладене просив позов задовольнити в повному обсязі.
У червні 2024 року адвокат Ткачук В.В. діючи в інтересах ОСОБА_2 , подав зустрічний позов, у якому просив:
- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 шляхом передачі комплекту ключів від вхідних дверей спірної квартири та вселити її у вказану квартиру.
Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками в рівних частках (по 1/2) квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку набули після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Стверджував, що ОСОБА_1 користується належною ОСОБА_2 1/2 частки спірної квартири, живе у ній та фактично, змінив замки у вхідних дверях і заперечує проти її вселення із тих підстав, що він зі своєю сім`єю проживає у ній. 
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правову допомогу відмовлено.
Не погоджуючись із судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, а також вирішити питання судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. 
Вказує, що вона не була повідомлена про розгляд справи. Матеріали справи не містять відомостей про те, що позивач за первісним позовом звертався до неї із заявою про оплату послуг з утримання квартири. 
Суд першої інстанції задовольняючи первісний позов неправомірно взяв до уваги «проект мирової угоди». 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції фактично позбавив її можливості користуватися своєю власністю. Між нею та ОСОБА_1 відсутні договори про утримання спільного майна. Отже, стягнення заборгованості є неправомірним. 
Позивач за первісним позовом проживає у спірній квартирі, користується нею, а тому зобов`язаний сам нести усі витрати по утриманню даного майна.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
07 квітня від представника ОСОБА_2 – адвоката Бардошевської Т.І. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових письмових пояснень, в яких просить визнати рішення суду першої інстанції незаконним та задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі.
У судовому засіданні адвокат Бардошевська Т.І. підтримала апеляційну скаргу у частині скасування рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , то представник відмовилася у цій частині від апеляційної скарги, мотивуючи тим, що її довіритель свою частку у квартирі АДРЕСА_1 відчужила на підставі договору дарування від 17.09.2024 іншій особі.
ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність у відповідності до положень частини 2 статті 372 ЦПК України. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Задовольняючи первісний позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , якій належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , має законодавчо встановлений обов`язок утримувати вказану квартиру, брати участь у витратах по сплаті житлово-комунальних послуг пропорційно до розміру належної їй частки у цій квартирі, тобто нарівні із ОСОБА_1 . 
З огляду на те, що ОСОБА_4 порушила зобов`язання щодо сплати комунальних послуг, у ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, а тому суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат у сумі 851,54 грн та трьох відсотків річних в сумі 219,38 грн.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції дійшов такого висновку із тих підстав, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 порушує, не визнає або оспорює право ОСОБА_2 вільно володіти, розпоряджатися та користуватися належною їй частиною квартири.
Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду, мотивуючи наступним.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках (1/2 частки) квартири АДРЕСА_1 . Наведене підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №357922404 від 11 грудня 2023 року.
Листом від 30 січня 2024 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 з проханням надати згоду на розподіл особових рахунків з оплати комунальних витрат з утримання квартири (а.с. 5).
На підтвердження доводів позовної заяви ОСОБА_1 долучено копії квитанцій по оплаті комунальних послуг (а.с. 10-42).
Згідно із розрахунком позивача, сума, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_2 , складає 7 513,96 грн (1/2 від 15027,91 грн) (а.с. 7).
Також, ОСОБА_1 здійснено нарахування інфляційних втрат за період з червня 2021 року по квітень 2024 року та 3 % річних за період з 30 червня 2021 року по 15 квітня 2024 року. Згідно поданого ОСОБА_1 розрахунку, інфляційні втрати складають 851,54 грн., 3% річних – 219,38 грн (а.с. 8,9).
Крім того встановлено, що 12 лютого 2024 року приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. на підставі статті 84 Закону України «Про нотаріат» передала ОСОБА_1 заяву ОСОБА_5 , що діє від імені ОСОБА_2 про намір останньої продати належну їй 1/2 ід. ч. квартири АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі за №2305 (а.с. 81).
ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_2 у червні 2024 року подав зустрічний позов, у якому просив:
- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні 1/2 часткою квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 шляхом передачі комплекту ключів від вхідних дверей спірної квартири та вселити останню у вказану квартиру.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно з частин 1, 4 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.
У частині першій статті 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
На підставі вимог статей 66, 67 ЖК України плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку).
Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.
За приписами статті 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками в рівних частках (1/2 частки) квартири АДРЕСА_1 .
На підтвердження нарахування сум за житлово-комунальні послуги за період з 30 червня 2021 року по 15 квітня 2024 року та їх оплату ОСОБА_1 були надані рахунки та квитанції.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.
На підставі частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 були надані до місцевого суду належні докази, які беззаперечно підтверджують, що саме він здійснював платежі за утримання усієї квартири та сплачував комунальні послуги (а.с. 10-42).
Сторони є співвласниками спірної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Послуги з теплопостачання та утримання будинку і прибудинкової території є послугами, вартість яких залежить не від кількості осіб, які ними користуються, а від площі квартири.
Як зазначив Верховний суд у постанові від 02 квітня 2020 року у справі №757/29813/17-ц, не проживання особи у квартирі, яка належить їй на праві власності, та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг.
З огляду на викладене, з відповідачки як з власника частки квартири підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 компенсація витрат за оплату житлово-комунальних послуг 1/2 від вартості оплачуваних житлово-комунальних послуг.
Крім того, приймаючи до уваги, що ОСОБА_2 порушила зобов`язання зі сплати комунальних послуг, то у ОСОБА_1 виникло право на застосування наслідків такого порушення, відповідно до статті 625 ЦПК України.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод користуванню власністю та вселення, то колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційна скарги у цій частині також є необгрунтованими і безпідставними. 
Зокрема, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази порушення, невизнання або оспорювання ОСОБА_1 права ОСОБА_2 вільно володіти, розпоряджатися та користуватися належною їй частиною спірної квартири.
Крім того, як установлено апеляційним судом, ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 17 вересня 2024 року свою частку у квартирі АДРЕСА_1 відчужила фізичній особі, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав, індексивний номер витягу: 395304603 від 17.09.2024.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх переоцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовних вимог, у достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                 Судді

Повний текст постанови складено: 14 травня 2025 року.