ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 травня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 916/4254/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Алієва К.О.,

за участю представників учасників справи:
від позивача – Асташенкова О.І.,
від відповідача – Олексієнко М.С.,
від третьої особи – Мельничук М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації «Інвалідів «Водолей»
на рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2024, ухвалене суддею Пінтеліною Т.Г., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 27.12.2024
у справі № 916/4254/23
за позовом: Одеської міської ради
до відповідача: Громадської організації «Інвалідів «Водолей»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача: Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради
про: стягнення 807812,79 грн,
ВСТАНОВИВ
У вересні 2023 року Одеська міська рада (далі Рада) звернулась до Господарського суду Одеської області з позовом до Громадської організації «Інвалідів «Водолей» (далі Громадська організація) про стягнення з останньої 807812,79 грн як безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності за період з 13.12.2021 по 31.05.2023.
Рішенням Господарського суду Одеської обласні від 17.12.2024 у даній справі позов задоволено повністю.
Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач посилається на наступне:
- відповідач, як громадське об`єднання інвалідів, на момент подання позову та розгляду справи у суді першої інстанції, мав право набути спірну земельну ділянку у  постійне користування;
- земельні ділянки з земель державної та комунальної власності не можуть бути передані громадським об`єднанням інвалідів на умовах оренди, що виключає обов`язок таких організацій сплачувати орендну плату;
- з боку відповідача були вчинені усі передбачені земельним законодавством дії, направлені на оформлення права постійного користування земельною ділянкою, однак оскільки з боку міської ради були відсутні будь-які відповіді на відповідні звернення відповідача, останній почав реалізовувати своє законне право постійного користування земельною ділянкою за принципом «мовчазної згоди»;
- скаржник звертає увагу, що відсутність оформленого права постійного користування на земельну ділянку є виключно наслідком бездіяльності самої міської ради, що виключає можливість застосування положень 1212 ЦК України;
- з 19.05.2020 нерухоме майно зареєстровано на праві господарського відання за Громадською організацією «Реал-Мрамор», яка і є фактичним користувачем спірної земельної ділянки;
- спірна земельна ділянка не вважається об`єктом цивільних прав. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме міська рада є власником вказаної земельної ділянки;
- позивачем належним чином не обґрунтовано застосування розміру ставки у 5 % від нормативно грошової оцінки при проведенні розрахунку розміру безпідставно збережених коштів. Вірною, на думку скаржника, є ставка розміром у 3%;
- суд не надав належної оцінки доводам відповідача про те, що відповідач є неприбутковою організацією.
Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.02.2025 за апеляційною скаргою Громадської організації на рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2024 у справі № 916/4254/23 відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 28.02.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу (з належними доказами його направлення іншим учасникам справи), роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено справу № 916/4254/23 до розгляду на 01.04.2025 о 14:00 год.
У відзивах на апеляційну скаргу міська рада та Департамент заперечували проти її задоволення, зазначили про її безпідставність та необґрунтованість.
03.03.2025 від Громадської організації надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу Одеської міської ради, в якій відповідач вкотре наголошує про бездіяльності самої міської ради щодо розгляду звернення відповідача та про наявне у зв`язку з цим у відповідача право постійного користування земельною ділянкою за принципом «мовчазної згоди». Загалом, доводи та аргументи відповідача, викладені у відповіді на відзив, аналогічні тим, які викладені безпосередньо в апеляційній скарзі.
31.03.2025 від Громадської організації надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке мотивоване тим, що його представник перебуває на лікарняному та не має можливості брати участь в судовому засіданні.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2025 розгляд справи № 916/4254/23 відкладено на 13.05.2025 о 14:15 год.
В судове засідання 13.05.2025 з`явились представники учасників справи.
Представник відповідача просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2024 у справі № 916/4254/23, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Представники позивача та третьої особи заперечували проти доводів та вимог апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду – без змін.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна Громадська організація, починаючи з 27.12.2019, є власником цілісного майнового комплексу площею 2780,9 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги, 15.
Зазначене нерухоме майно розташоване на земельній ділянці площею 1,6381 га за адресою: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндорово»), кадастровий номер 5110137600:03:002:0019.
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.03.2023 № HB-5100319062023 вказану земельну ділянку сформовано та зареєстровано 13.12.2021.
Згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 16.12.2021 № 163, складеним ГУ Держгеокадастру в Одеській області, нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110137600:03:002:0019 становить   9627371,12 грн.
Цільове призначення вищевказаної земельної ділянки: 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та інші промисловості. Категорія земель: землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.
В матеріалах цієї справи міститься копія рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі» з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 №5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII, відповідно до якого фіксований відсоток при визначені орендної плати за використання земельної ділянки становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Згідно з інформацією, зазначеною у листі Департаменту від 16.05.2023 № 01-13/651, земельна ділянка використовується для експлуатації та обслуговування будівель АЗС та СТО.
Предметом позову у даній справі є вимоги міської ради стягнути з Громадської організації 807812,79 грн як безпідставно збережених коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності за період з 13.12.2021 по 31.05.2023.
Як вже зазначалось, задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Із уведенням у дію 01.01.2002 нового Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 Земельного кодексу України.
Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. 
Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.
Таким чином, у комунальній власності територіальної громади м. Одеси перебувають усі землі в межах м. Одеси, крім земельних ділянок приватної та державної власності, незалежно від стану формування земельної ділянки (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 19.09.2023 у справі № 902/639/22).
Розташування земельної ділянки на території відповідного міста свідчить про те, що така земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста в силу закону через її територіальне розташування в межах населеного пункту, а тому право власності на таку земельну ділянку та право розпорядження нею шляхом прийняття відповідного рішення належить органу місцевого самоврядування, який діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади міста, - міській раді. Тобто, право власності територіальної громади виникає на відповідні землі комунальної власності в силу їх територіального розташування в межах населеного пункту (постанова Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 910/6317/18).
Отже у даному випадку право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110137600:03:002:0019 загальною площею 1,6381 га за адресою: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндорово») підтверджено розташуванням цієї земельної ділянки у межах м. Одеси.
В той же час обов`язок щодо спростування зазначеної презумпції належними, допустимими та достовірними доказами покладається саме на ту особу, яка її заперечує, а оцінка таких доказів здійснюється судами з урахуванням вимог статті 86 ГПК України.
Разом з тим, відповідачем не спростовано за допомогою належних, допустимих та вірогідних доказів той факт, що саме Одеська міська рада є власником земельної ділянки з кадастровим номером 5110137600:03:002:0019 загальною площею 1,6381 га за адресою: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги (територія промислового вузла «Куліндорово»). При цьому, місцевий господарський суд обґрунтовано зазначив, що відсутність державної реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на цю землю.
Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно пп. 14.1.147., 14.1.136., 14.1.72. п. 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Орендна плата - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди. Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.
Відповідачем не заперечується, а визнається факт знаходження на земельній ділянці комунальної власності належного йому на праві власності об`єкту нерухомого майна, а також, що ним використовується ця земельна ділянка без укладення відповідного договору оренди з міською радою. 
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Отже, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів є за своїм змістом кондикційними.
Отже у період з 13.12.2021 по 31.05.2023 Громадська організація, як фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, а відтак зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 922/3507/20.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем здійснюється розрахунок грошових коштів, отриманих відповідачем за використання земельної ділянки позивача без належної правової підстави протягом вищезазначеного періоду, шляхом використання відомостей про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки, процентної ставки, кількість днів користування відповідачем земельною ділянкою та площі земельної ділянки.
Відповідно до пункту 289.1 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.
Основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності є нормативна грошова оцінка земель, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями п. 288.5.1 ст. 288 ПК України (постанова Верховного Суду від 10.09.2018 по справі № 920/739/17).
Відповідно до ч. 2 ст. 20 та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (пункт 71).
Як вже зазначалось, в матеріалах цієї справи міститься витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 16.12.2021 № 163, складений ГУ Держгеокадастру в Одеській області, відповідно до якого нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 5110137600:03:002:0019 становить 9627371,12 грн.
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у 2021 році становив 1,1 (застосовується у 2022 році), а у 2022 році - 1,15 (застосовується у 2023 році).
Також в матеріалах цієї справи міститься копія рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі» з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 №5275-VI та від 08.02.2017 № 1742-VII, відповідно до якого фіксований відсоток при визначені орендної плати за використання земельної ділянки становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Позивачем заявлено до стягнення грошові кошти які отримані відповідачем за користування земельною ділянкою без належної правової підстави, в наступні періоди: 
- за грудень 2021 року (з 13.12.2021) – 24586,03 грн;
- за весь 2022 рік – 529505,41 грн (по 44125,45 грн за кожен місяць року);
- з січня 2023 року по травень 2023 року – 253721,35 грн (по 50744,247 грн за місяць).
Перевіривши наданий позивачем розрахунок безпідставно збережених грошових коштів, колегія суддів вважає його арифметично правильним та погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Щодо доводів скаржника про те, що позивачем належним чином не обґрунтовано застосування розміру ставки у 5 % від нормативно грошової оцінки при проведенні розрахунку розміру безпідставно збережених коштів, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого від 12.05.2023, що додана до матеріалів даної справи, вбачається, що до складової частини об`єкта нерухомого майна - цілісного майнового комплексу площею 2 780,9 кв.м., розташованого за адресою: м. Одеса, 21 км. Старокиївської дороги, 15, входить склад палива (КI).
Крім того, згідно з інформацією, зазначеною у листі Департаменту від 16.05.2023 № 01-13/651, земельна ділянка використовується для експлуатації та обслуговування будівель АЗС та СТО.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Колегія суддів відзначає, що за змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20)). Аналогічний стандарт доказування застосувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює потребу співставлення судом доказів. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Таким чином, керуючись стандартом більшої переконливості (за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний), колегія суддів доходить висновку про те, що докази, надані позивачем на підтвердження обставин використання земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівель АЗС та СТО, є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем на спростування цих обставин.
Отже місцевий господарський суд правильно зазначив, що обставини цієї справи (у тому числі наявність у відповідача у власності складу палива) свідчать, що вказана земельна ділянка використовується Громадською організацією саме для експлуатації та обслуговування будівель АЗС та СТО, а відтак, відповідно до п. 10 рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 № 1267-VI «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі» фіксований відсоток при визначені орендної плати за використання вищевказаної земельної ділянки становить саме 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Щодо доводів скаржника про те, що з 19.05.2020 фактичним користувачем спірної земельної ділянки є Громадська організація «Реал-Мрамор», колегія суддів зазначає, що це жодним чином той факт, що власником нерухомості є саме відповідач -  Громадська організація «Інвалідів «Водолей».
Щодо доводів скаржника про бездіяльність міської ради щодо розгляду звернення відповідача та про наявне у зв`язку з цим у відповідача право постійного користування земельною ділянкою за принципом «мовчазної згоди», колегія суддів зазначає наступне.
Дійсно, як вбачається з матеріалів цієї справи, для оформлення права користування земельною ділянкою 24.04.2021 Громадська організація зверталася до Одеської міської ради з клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. 
Вказане клопотання було прийнято та зареєстровано 23.04.2021 за вх. № 14/38. 
Натомість, з 2021 року Одеська міська рада не надала відповіді на це клопотання.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції станом на момент звернення Громадської організації до Одеської міської ради з цим клопотанням) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації (п. б ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України).
Разом з тим, відповідно до частин 1, 2  ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частиною 2 ст. 123 Земельного кодексу України встановлено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Відповідно до ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Згідно з ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.
Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч. 16 ст. 123 Земельного кодексу України).
Отже, вказаними правовими нормами передбачено обов`язок органу місцевого самоврядування прийняти рішення про надання земельних ділянок комунальної власності у користування. 
Водночас, прийняттю цього рішення передує процедура надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за якою уповноважений орган місцевого самоврядування у місячний строк приймає відповідне рішення. 
Якщо ж рішення про надання дозволу не прийнято, особа має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє уповноважений орган.
У постановах від 26.03.2020 у справі № 823/175/17, від 21.07.2020 у справі № 823/176/17, від 13.10.2020 у справі № 2340/4242/18, від 09.11.2021 у справі № 823/2592/18 Верховний Суд зазначав, що неприйняття жодного з рішень за заявою протягом зазначеного строку, як це передбачено в абз. 3 ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, слід визнати мовчазною згодою на надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. 
В такому випадку (неприйняття жодного рішення у місячний строк), Земельний кодекс України, пов`язує виникнення у особи права на замовлення розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу з такими умовами: 
1) замовлення розроблення документації у місячний строк з дня закінчення строку, встановленого для прийняття рішення щодо заяви про надання дозволу на розроблення технічної документації; 
2) письмове повідомлення органу, який мав прийняти рішення щодо його заяви; 
3) укладення та надання до письмового повідомлення договору на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Разом з тим, Громадською організацією, як особою, зацікавленою в одержанні у користування земельної ділянки комунальної власності, з огляду на ненадання Одеською міською радою у місячний строк відповіді (дозволу) на його клопотання від 23.04.2021 за вх. № 14/38, не було укладено договору із спеціалізованою організацією про розроблення технічної документації із землеустрою без надання такого дозволу, відповідно, не повідомлено про це Одеську міську раду та не направлено їй виготовлений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для того, щоб міська рада прийняла відповідне рішення.
Тобто Громадською організацією не було вчинено жодних конкретних дій, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України, щодо реалізації свого права на отримання земельної ділянки у користування за принципом «мовчазної згоди». 
Станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення відповідач не оформив та не зареєстрував право постійного користування земельною ділянкою.
Принцип «мовчазної згоди», на необхідності застосовування якого наполягає відповідач, в силу норм статей 125, 126 Земельного кодексу України не надає відповідачу права використовувати земельну ділянку без відповідного рішення органу місцевого самоврядування про надання такої ділянки у користування, а відтак із цих підстав аргументи Громадської організації у цій частині є необґрунтованими.
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу приписів ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Громадської організації «Інвалідів «Водолей» залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 17.12.2024 у справі № 916/4254/23 – без змін.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 19.05.2025.

Головуючий суддя                                                            Н.С. Богацька

судді                                                                                Г.І. Діброва 

                                                                                                    Н.М. Принцевська