ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/9243/24
Номер провадження 22-ц/818/1115/25

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2025 року                                                                м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2024 року в складі судді Семенової Я.Ю. по справі № 643/9243/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» (далі - ТОВ «Харківська роздрібна компанія») про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Позовна заява мотивована тим, що вона знаходилась у трудових відносинах з ТОВ «Харківська роздрібна компанія» у період з 24 червня 2015 року по 11 вересня 2023 року. 
З лютого 2022 року по вересень 2023 року їй нарахована, але не виплачена заробітна плата в сумі 51 926,22 грн, а також компенсація за 99 календарних днів невикористаної відпустки в сумі 9 061,46 грн.
21 травня 2024 року вона письмово звернулася з листом з описом вкладень на адресу відповідача з вимогою виплати заборгованості із заробітної плати, проте її вимоги залишені без задоволення.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з ТОВ «Харківська роздрібна компанія» заборгованість по заробітній платі у сумі 60987,68 грн.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Харківська роздрібна компанія» задоволено.
Стягнуто з ТОВ «Харківська роздрібна компанія» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2022 року по вересень 2023 року в сумі 51 926,22 грн, заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 9 061,46 грн, а загалом 60 987,68 грн.
Стягнуто з ТОВ «Харківська роздрібна компанія» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що ТОВ «Харківська роздрібна компанія» не проведено належний розрахунок із ОСОБА_1 у день її звільнення, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, розмір яких відповідачем не спростовано.
На вказане судове рішення 27 листопада 2024 року через систему «Електронний суд» ТОВ «Харківська роздрібна компанія» до суду апеляційної інстанції подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, товариство просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким залишити позов без задоволення.
Апеляційна скарга мотивована необґрунтованістю розрахунків позивачки та невідповідністю вимогам чинного законодавства.
Також, 31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 вже зверталась до суду з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати за період: лютий 2022 року – вересень 2023 року у розмірі 60 987, 68 грн.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року, залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2024 року у справі № 643/312/24 вказаний позов залишено без задоволення. Повторне звернення з тими самими вимогами з тих самих підстав не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому підстави для повторного перегляду вищевказаних вимог відсутні.
Внаслідок ворожих обстрілів, спричинених військовою агресією Російської Федерації 17 березня 2022 року, пожежою була знищена нежитлова будівля літ. «Х-1» по вул. Академіка Павлова, 165-К, де знаходилась бухгалтерії Товариства, що унеможливлює надати розрахунок сум, нарахованих при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, в тому числі за невикористану відпустку за період: з 2015 року по 2023 рік.
17 березня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Верещака Наталія Вікторівна, подала відзив, в якому просила рішення суду залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що її позов по справі № 643/312/24 по суті вирішено не було, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у зв`язку з їх передчасністю, невжиттям заходів досудового врегулювання спору, а саме не зверненням у день звільнення до ТОВ «Харківська роздрібна компанія» з вимогою про проведення з нею розрахунку.
Залишення позову без задоволення з вищевказаних мотивів не позбавляє права повторно звернутися із аналогічним позовом після вжиття заходів досудового врегулювання.
Вказувала, що відповідач не був позбавлений можливості в ході розгляду справи спростувати вказані у довідці суми заборгованості по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку, надавши табелі обліку робочого часу, наказ про встановлення посадового окладу розрахунок компенсації за невикористану відпустку тощо.
Посилалась на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 757/23764/20-ц, відповідно до яких обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. Втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2024 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Харківська роздрібна компанія» з 24 травня 2015 року по 11 вересня 2023 року (а. с. 11).
Відповідно до Наказу № 53к про припинення трудового договору від 07 вересня 2023 року, ОСОБА_1 звільнено з роботи за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та останній має бути компенсовано 99 календарних днів відпустки (а. с.13).
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року, залишеним без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 16 серпня 2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Харківська роздрібна компанія» про стягнення 60987,68 грн відмовлено (а.с. 36-48).
Відповідно до вказаного рішення суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до відповідача з заявою про проведення розрахунку, як то передбачено ст. 116 КЗпП України, а тому позов є передчасним, оскільки позивач повинна звернутися до відповідача з заявою про здійснення розрахунку, а у разі відмови звертатися до суду.
Згідно з наданим ОСОБА_1 розрахунком заборгованість із заробітної плати за період її роботи у ТОВ «Харківська роздрібна компанія» на посаді головного бухгалтера з лютого 2022 року по вересень 2023 року залишок заробітної плати до виплати становить 60987,68 грн (а.с. 19).
21 травня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася із заявою до відповідача, в якій просила надати їй розрахунок сум, нарахованих при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, в тому числі за невикористану відпустку за період з 2015 року по 2023 рік, а також просила провести з нею розрахунок, сплативши всю суму заборгованості (а.с. 17-18).
Відповідно до частини 4 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всієї суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина 3 статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Як це унормовано положеннями ст. 4 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.
Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору, як це закріплено положеннями ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки».
Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.
Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, провадження № 61- 94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.
Враховуючи, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», і позивач знаходився з відповідачем у трудових відносинах до 17 липня 2017 року, при звільненні не отримав усіх належних йому платежів, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики ЄСПЛ.
Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.
Згідно з частинами 2, 3 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.
Відповідно до частин 1, 7 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.
Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина 1 статті 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату.
Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.
Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 757/23764/20-ц, провадження № 61-7052св21.
Як вбачається з матеріалів справи, сторонами не заперечується, що на час звільнення ОСОБА_1 остаточного розрахунку з нею здійснено не було, усі належні до виплати суми не сплачено, незважаючи її на звернення в досудовому порядку.
Заперечуючи проти позову ТОВ «Харківська роздрібна компанія» посилалось на необґрунтованість розрахунків позивачки. Проте, альтернативного розрахунку або доказів виконання обов`язку, передбаченого статтею 116 КзПП України відповідачем не надано. Посилання ТОВ «Харківська роздрібна компанія» на знищення документації внаслідок збройної агресії росії проти України не звільняє роботодавця від необхідності виплатити працівнику усі належні йому суми. Також, події, на які посилається відповідач мали місце у березні 2022 року, а заборгованість виникла з лютого 2022 року по вересень 2023 року, тобто, здебільшого після знищення будівлі товариства. Доказів, які б підтверджували невиконання працівником своїх трудових обов`язків у зазначений період або зупинення дії його трудового догвоору матеріали справи не містять.
Отже, встановивши, що при звільнені ОСОБА_1 не було виплачена всі належній їй суми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для судового захисту прав позивачки, оскільки вона вже зверталась з аналогічним позовом, яким було залишено без задоволення є необґрунтованими, оскільки відповідно до судових рішень у справі № 643/312/24 підставою для відмови у позові була його передчасність. Тобто, питання по суті спору між сторонами не вирішувалось, що не виключає повторне звернення до суду після усунення обставин, які наведені у судовому рішенні – тобто, направлення досудової вимоги, що, відповідно, було здійснено ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківська роздрібна компанія» залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий                                                                Ю.М. Мальований

Судді                                                                        Н.П. Пилипчук

                                       В.Б. Яцина