ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/394/24  Номер провадження 22-ц/814/1153/25	Головуючий у 1-й інстанції Коваленко О.А.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.,
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у режимі відеоконференції в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Антіховича Володимира Володимировича, представника ОСОБА_1 , на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року (час ухвалення судового рішення з 15:15:24 год. до 15:50:24; дата виготовлення повного тексту рішення – 15 листопада 2024 року) у справі за позовом Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки 116 340,96 грн за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів. 
Заявлені вимоги мотивовані тим, що у приватній власності відповідачки перебуває нежитлова будівля – торговий комплекс площею 835,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , який знаходиться на сформованій земельній ділянці комунальної власності площею 0,10 га, кадастровий номер 5322881401:01:001:0328, з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.
У період з 01.01.2021 р. по 31.12.2023 р. відповідачка використовувала земельну ділянку без правовстановлюючих документів, плату за користування землею не сплачувала, внаслідок чого розмір безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою склав 116 340,96 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року позов Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів задоволений.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області безпідставно збережені кошти в розмірі 116 340 (сто шістнадцять тисяч триста сорок гривень) 96 коп. за період з 01.01.2021 р. по 31.12.2023 р. за користування земельною ділянкою площею 0,10 га, кадастровий номер 5322881401:01:001:0328, за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Управління з питань комунального майна та земельних відносин виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 028,00 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Антіхович В.В., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд не дав оцінки аргументу відповідачки про те, що рішення Вищебулатської сільської ради Лубенського району від 16 вересня 2013 року про вилучення спірної земельної ділянки у зв?язку з добровільною відмовою від неї попереднього користувача не припинило право постійного користування відповідачки як власниці об?єкта нерухомого майна (нежитлової будівлі), на якій він розташований, адже відповідно до приписів ст.120 ЗК України, придбавши у власність нежитлову будівлю, відповідачка набула право постійного користування земельною ділянкою, яке належало попередньому землекористувачу.
У рішенні суду відсутня оцінка зазначених доводів відповідачки.
Отже, при вирішенні спору суд проігнорував, що право постійного користування землею є безстроковим і може бути припинене виключно у випадках, передбачених ст.141 ЗК України. 
Наголошується, що відповідно до приписів законодавства, що регулює спірні правовідносини з урахуванням, зокрема ст.120 ЗК України, відповідачка не могла бути позбавлена права постійного користування землею, на якій розташована придбана нею будівля, тобто Вищебулатська сільська рада Лубенського району не мала повноважень ухвалювати рішення про припинення права постійного користування землею за заявою попереднього постійного землекористувача без відповідної заяви та або ж згоди відповідачки.
Звертається увага на те, що поділ земельної ділянки не припиняє право постійного користування землею.

У відзиві Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області, посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Звертається увага, що право постійного користування земельною ділянкою відповідно до ст.125, ст.126 ЗК України виникає з моменту державної реєстрації такого права; чинним законодавством не передбачений автоматичний перехід права постійного користування земельною ділянкою від однієї особи до іншої.
Наголошується, що заявою відповідачки земельна ділянка, на якій розташована придбана нею нежитлова будівля, була поділена на дві нові земельні ділянки; у заяві про поділ земельної ділянки відповідачка посилалася на необхідність оформлення (укладення) договору оренди землі. 
У будь-якому випадку за змістом норм, які регулюють земельні відносини, новий власник будівлі (житлової чи нежитлової) набуває право користування земельною ділянкою на умовах, попереднього власника, проте це не позбавляє його обов?язку оформити таке право у встановленому порядку. 

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу торгового комплексу, посвідченого приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Афанасієвським Д.В. 31.07.2013 р. за реєстровим № 853, є власником торгового комплексу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6, 42-43).
       Згідно договору вказаний торговий комплекс був розташований на земельній ділянці загальною площею 0,2491 га, кадастровий номер 5322881401:01:001:0229, з цільовим призначенням – для обслуговування будівель торгівлі.
       Право постійного користування на зазначену земельну ділянку відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії 1-ПЛ № 000111, виданого Вищебулатецькою сільською Радою Лубенського району Полтавської області 29.12.1997 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 6, належало Вищебулатецькому споживчому товариству Лубенської райспоживспілки (а.с.44-46).
               Рішенням 34 сесії 6 скликання Вищебулатецької сільської ради Лубенського району Полтавської області від 16.09.2013 р. земельна ділянка загальною площею 0,2491 га, кадастровий номер 5322881401:01:001:0229, з цільовим призначенням – для обслуговування будівель торгівлі, яка розташована в АДРЕСА_1 , вилучена за добровільною відмовою Вищебулатецького споживчого товариства Лубенської райспоживспілки (а.с.53).
               Рішенням 41 сесії 6 скликання Вищебулатецької сільської ради Лубенського району Полтавської області від 19.05.2014 р. на підставі заяви ОСОБА_1 останній надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, кадастровий номер 5322881401:01:001:0229, площею 0,2491 га з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, яка перебуває в комунальній власності Вищебулатецької сільської ради і розташована на території АДРЕСА_1 (а.с.54, 55).
       Належний відповідачці торгівельний комплекс знаходиться на земельній ділянці комунальної власності площею 0,10 га, кадастровий номер 5322881401:01:001:0328, з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (а.с.7-12).
Вказана земельна ділянка є сформованою, має кадастровий номер, чітко визначені межі та площу, та зареєстрована у Державному земельному кадастрі.
Згідно витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який сформованого за станом на 13.10.2023 р., нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 485 946,71 грн.(а.с.14).
Розмір безпідставно збережених коштів за користування відповідачкою земельною ділянкою за період з 01.01.2021 по 31.12.2023, виходячи з нормативно-грошової оцінки ділянки, становить 116 340,96 грн. (а.с.13).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 (справа № 629/4628/16-ц), від 20.11.2018 (справа № 922/3412/17), від 13.02.2019 (справа № 320/5877/17), від 09 листопада 2021 року (справа № 905/1680/20), згідно яких з часу виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Таким чином, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Оскільки суд встановив, що відповідачка  фактично користується земельною ділянкою комунальної власності, на якій знаходяться належний їй об`єкт нерухомого майна, плату за користування цією ділянкою у встановленому законодавчими актами розмірі не вносила, тому безпідставно збережені кошти в розмірі 116 340,96 грн підлягають стягненню з неї на користь Лубенської міської ради.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог статті 263 ЦПК України. 
Предметом позову у цій справі є вимога стягнення з власника об`єкта нерухомого майна (нежитлової будівлі) коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна.
До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.
Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц.
Сталою судовою практикою визначено таке: "за змістом статей 120, 140 та 141 ЗК України законодавець встановив імперативний припис щодо переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду та передбачив відповідну підставу для припинення права користування земельною ділянкою у випадку набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Перехід права на земельну ділянку до нового набувача жилого будинку, будівлі або споруди відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою. Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Після переходу права власності на розташоване на спірній земельній ділянці нерухоме майно до нових власників, саме останнім належить право вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім`я в установленому законом порядку» (див. зокрема постанову ВС від 01.12.2020 у справі № 921/99/18).
Оцінюючи доводи відповідачки стосовно автоматичного набуття нею права постійного користування земельною ділянкою у зв?язку із придбанням об?єкта нерухомого майна (нежитлової будівлі), що розташований на ній, апеляційний суд враховує, що відповідно до ст.141 ЗК України у редакції за станом на 31 липня 2013 року (дата укладення відповідачкою договору купівлі-продажу нежитлової будівлі) і на 16 вересня 2013 року (дата ухвалення рішення про вилучення земельної ділянки) підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття  іншою  особою  права власності на жилий будинок, будівлю   або  споруду,  які  розташовані  на  земельній  ділянці (ч.1 п.е)). 
При цьому норма статті 141 ЗК України у редакції, що діяла за станом на час виникнення спірних правовідносин, не передбачала обов?язковість волевиявлення саме нового власника нерухомого об?єкта (будівлі) на припинення права користування землею.
Наведена норма ст.141 ЗК України узгоджувалася з приписами ст.120 ЗК України у редакції за станом на 31 липня 2013 року (дата укладення відповідачкою договору купівлі-продажу нежитлової будівлі) і на 16 вересня 2013 року (дата ухвалення рішення про вилучення земельної ділянки), згідно яких «у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю 
або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, 
припиняється право власності, право користування земельною 
ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула 
право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені 
на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, 
переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на 
якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення» (частина перша); якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на 
земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття 
права власності на ці об`єкти до набувача переходить право 
користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих 
самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього 
землекористувача» (частина друга). 
Як убачається із світлокопій документів, наданих апеляційному суду представником позивача, у вересні 2013 року Вище Булатецьке споживче товариство подало на ім?я голови Вищебулатецької сільської ради заяву, у якій просило вилучити земельну ділянку, яка перебувала у постійному користуванні товариства на підставі відповідного державного акту, у зв?язку із продажем торгівельного комплексу, розташованого на цій земельній ділянці.
На підставі поданої заяви рішенням Вищебулатської сільської ради від 16 вересня 2013 року вказана земельна ділянка вилучена з постійного користування.
Отже, слід вважати доведеним, що право постійного користування земельною ділянкою відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії 1-ПЛ № 000111, було припинено у встановленому законом порядку.
Доводи апеляційної скарги і заперечень на позов про те, що припинення права постійного користування спірною земельною ділянкою відбулося без відома і волевиявлення відповідачки, не можна визнати обгрунтованими, адже у березні 2014 року саме вона подала до Вищебулатської сільської ради заяву, у якій просила погодити розподіл спірної земельної ділянки для виготовлення відповідної технічної документації з метою оформлення права оренди. Ця заява у подальшому була реалізована, але відповідачка у встановленому порядку так і не оформила права користування земельною ділянкою, на якій розташована належна їй будівля. 
На переконання апеляційного суду суд першої інстанції виконав вимоги ст.89 ЦПК України – дав правильну оцінку наданим у справу доказам і зробив правильний висновок про доведеність позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд   

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Антіховича Володимира Володимировича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення. 

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12 травня 2025 року.

Головуючий суддя                                                  О.А. Лобов

Судді:                                                                              А.І.Дорош

                                                                                            В.М.Триголов