УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №289/650/24                 Головуючий у 1-й інст. Мельник О. В. 
Категорія 68                 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів  Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
за участю секретаря 
судового засідання  Драч Т.А.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №289/650/24 за позовом ОСОБА_1  до  ОСОБА_2  про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька з актового запису про народження 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Бойко Володимир Володимирович 
на рішення  Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Мельник О.В.
в с т а н о в и в:
У березні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив виключити з актового запису актів громадянського стану про народження від 10 грудня 2013 року №183, виданого Радомишльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), відомості про нього як про батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На обґрунтування позову вказував, що він ніколи не перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Разом з тим він з відповідачем без реєстрації шлюбу, разом почали проживати з літа 2014 року, після цього в них народилася єдина спільна донька  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Зазначав, що він не є біологічним батьком старшої дочки відповідача та не надавав свою згоду на внесення змін до актового запису № 183 від 10 грудня 2013 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом зазначення його її батьком.
В той же час стверджував, що надавав свою згоду про зазначення його батьком лише при реєстрації народження (актовий запис № 121 від 17 вересня 2015 року) їхньої спільної дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Радомишльського районного управління юстиції Житомирської області.
Своє рішення про внесення позивача батьком до актового запису про народження ОСОБА_5 не надавав, у зв`язку з чим оспорює своє батьківство так як не є біологічним батьком цієї дитини та був відсутній, як на період зачаття дитини та її народження, так і при видачі її метричних документів.
Звертав увагу, що відповідач на той час проживала окремо від нього, він проживав у селі Вишевичі Радомишльського району Житомирської області у своїх батьків. 
Про те, що він зазначений батьком також у свідоцтві про народження старшої дочки відповідача, йому стало відомо лише з матеріалів цивільної справи №289/2425/23. Про наявність у свідоцтві про народження дитини запису про те, що його зазначено у графі її батьком, позивачу стало відомо лише після отримання копії позовної заяви із додатками у цій справі. Тобто, запис про зазначення ОСОБА_1 у графі батька у свідоцтві про народження дитини було зроблено без його згоди і без його відому, про що неодноразово заявлялося у суді першої інстанції. А так як відповідач звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей, то ця справа розглядалася без його відома та участі, тому він не мав можливості заперечити про ці обставини.
Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батька з актового запису про народження відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що він з відповідачем проживав без реєстрації шлюбу з літа 2014 року, після чого в них народилася єдина спільна донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначав, що він не є кровним батьком старшої дочки відповідача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він не є біологічним батьком дитини, не надавав згоду на внесення змін до актового запису №183 від 10 грудня 2013 року про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом зазначення його батьком.
Вказував, що він надавав свою згоду про зазначення його батьком лише в актовому записі про народження №121 від 17 вересня 2015 року їх спільної новонародженої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який вчинений Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Радомишльського районного управління юстиції Житомирської області.
Ознайомившись із повним текстом судового наказу від 21.11.2023 року у справі №289/2425/23, вважає, що він є кровним батьком лише однієї дитини, а не двох дітей, тому не має нести відповідальність за старшу доньку відповідача, яка не є його кровною донькою.
Вважає, що судовий наказ про стягнення аліментів є таким, який винесений без повного з`ясування обставин справи. ОСОБА_2 не зазначила суду правду про усиновлення першої своєї дитини, батьком якої є інший чоловік, а не він. Вказує, що цей факт має значення для справи, він не має відповідати за чужими зобов`язаннями, тому вважає, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Своє рішення про внесення його батьком до актового запису про народження він не надавав, оспорює у повному обсязі так як не є біологічним батьком цієї дитини, оскільки був відсутній як на момент зачаття дитини та її народження, так і при видачі її метричних документів. Відповідач в той час проживала окремо від нього. 
Звертає увагу, що згідно з усталеною судовою практикою предметом доказування у справах про оспорювання батьківства є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).
У справі, що розглядається установлено, що на підтвердження позовних вимог позивач просив провести експертизу про біологічне батьківство (судово-генетичну експертизу), що і буде доказом вірогідності батьківства ОСОБА_1 відносно ОСОБА_6 . Зразки ДНК, при аналізі яких будуть отримані вищевказані дані, повинні бути отримані відповідно до встановленої юридичної процедури для надання цих результатів до судових інстанцій. У зв`язку з цим результати проведеного дослідження повинні мати силу під час судового розгляду та надаються виключно для суду. Оскільки відповідачем факт відсутності кровної спорідненості між позивачем та її старшою донькою не заперечувався, в задоволенні клопотання про призначення судово-генетичної експертизи було відмовлено.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позовних вимог.
Відповідач скористалась своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.
На спростування доводів апеляційної скарги вказує, що не відповідає дійсності твердження апелянта щодо його необізнаності про факт внесення його даних у графу «батько» до свідоцтва про народження малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначає, що дійсно, від початку 10.12.2013 року відповідно до ст. 135 Сімейного кодексу України запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень було проведено за прізвищем матері « ОСОБА_7 », а по батькові « ОСОБА_8 » за вказівкою матері. Надалі у 2014 році скаржник та вона почали проживати однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, в них народилася спільна донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Хоча позивач не є біологічним батьком її доньки ОСОБА_5 , ними було прийнято спільне рішення щодо запису ОСОБА_1 батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказує, що при розгляді цивільної справи №289/650/24 Радомишльським районним судом Житомирської області ухвалою від 05.08.2024 року було витребувано від Радомишльського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) копії актового запису про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесеного 10 грудня 2013 року Радомишльським РВ ДРАЦС, запис №183, та документів, що стали підставою для його внесення та внесення змін до даного актового запису.
З наданих документів слідує, що 05 березня 2020 року вона та ОСОБА_1 звернулися до Радомишльського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) із спільною заявою про визнання позивачем батьківства відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та внесення змін до актового запису про народження. На вказаній заяві від 05.03.2020 року містяться особисті підписи як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 .
Вважає, що обставини добровільного визнання батьківства ОСОБА_1 та обізнаності про внесення змін до актового запису про народження малолітньої ОСОБА_6 були в повній мірі встановлені при розгляді справи судом першої інстанції і вказані факти доводяться матеріалами справи.
Зазначає, оскільки вона визнає ту обставину, що позивач не є біологічним батьком ОСОБА_6 , тому відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. При цьому скаржнику було відомо, що на момент подання заяви про визнання його батьком доньки ОСОБА_5 , він не є її біологічним батьком, тому не має права оспорювати батьківство відповідно до частини 5 статті 136 СК України.
Також просила стягнути з позивача понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.
Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно Радомишльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦЗМУ МЮ (м. Хмельницький) 05 березня 2020 року, батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.11).
Відповідно до судового наказу від 21.11.2023 року у справі № 289/2425/23, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 09.10.2023 до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.110).
З матеріалів справи №19/21.14-69 від 05.03.2020 року, заведеної Радомишльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦЗМУ МЮ (м. Хмельницький) слідує, що згідно заяви про визнання батьківства, яка міститься в цій справі ОСОБА_1 визнав себе батьком ОСОБА_9 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 . Також ОСОБА_2 , мати ОСОБА_9 , підтверджує, що ОСОБА_1 є її батьком (а.с.87).
Згідно з повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00025864189 від 05.03.2020 року матір`ю ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та запис відомостей про батька дитини внесено згідно заяви матері та державна реєстрація народження проведена відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України (а.с.91-92).
Відповідно до повідомлення про внесення змін та доповнень до актового запису про народження у зв`язку з визнанням батьківства за №201/21.14-69 від 05.03.2020 року слідує, що Радомишльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦЗМУ МЮ (м. Хмельницький) внесено зміни до актового запису про народження у зв`язку з визнанням батьківства ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_9 на підставі заяви батька про визнання батьківства від 05.03.2020 року, народження якої зареєстровано 10 грудня 2013 року Радомишльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦЗМУ МЮ (м. Хмельницький), актовий запис №183. Відповідно до статей 125, 126 Сімейного кодексу України внесено до актового запису про народження дитини такі відомості про батька: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянин України, місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 від 31.08.2005 року виданий Радомишльським РВ УМВС України в Житомирській області. По батькові дитини присвоїти за іменем батька - ОСОБА_10 , прізвище вказати прізвищем батька - ОСОБА_11 . Нове свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 видано 05 березня 2020 року (а.с.93).
З повідомлення про визнання батьківства за №203/21.14-69 від 05.03.2020 року слідує, що Радомишльським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ЦЗМУ МЮ (м. Хмельницький) повідомлено, що до актового запису №183 від 10 грудня 2013 року про народження ОСОБА_9 на підставі заяви ОСОБА_1 внесені відомості про батька (а.с.94).
Відповідно до копії актового запису про народження № 183 від 10 грудня 2013 року, прізвище дитини змінено з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_11 », по-батькові змінено з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_10 ». Також відомості про батька змінено з « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 » (а.с.95).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач завідомо знав, що він не є батьком дитини, особисто виявив бажання, щоб запис щодо батьківства був здійснений державними органами, тому в силу вимог ч. 5 ст. 136 СК України він не вправі оспорювати запис про своє батьківство, оскільки жодного порушення його прав не було. Суд також звернув увагу на те, що положення ч. 5 ст. 136 СК України захищають законні інтереси дитини, а тому подальша зміна позивачем свого первинного рішення про визнання батьківства не допускається незалежно від мотивів такої зміни. Це відповідає принципу правової визначеності як складової верховенства права, що вимагає забезпечення стабільного правового становища дитини.
Колегія апеляційного суду погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. 122, 125 СК України (ч. 1 ст. 121 СК України).
Частиною першою ст. 122 СК України передбачено, що дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.
За змістом ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до ст. 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.
У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.
Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.
Європейський суд с прав людини у справі «Євремович проти Сербії», зазначив, що у відповідності до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).
Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до ч. 1 ст. 123 цього Кодексу.
За приписами ч. 5 ст. 136 СК України для відмови в позові з цієї підстави в ході судового розгляду перевірці підлягають обставини чи особа, яка оспорює батьківство, знала в момент реєстрації себе батьком дитини, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не могла про це не знати.
Таким чином, законодавець обмежив право особи, яка записана батьком дитини, на оспорювання свого батьківства, зокрема, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, або не могла про це не знати.
Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, на позивача покладається тягар доведення, що він не є біологічним батьком дитини, а відповідач у справі повинна довести належними та допустимими доказами, що позивач у момент реєстрації себе батьком дитини знав, що не є батьком дитини, або за встановленими обставинами справи не міг про це не знати.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 17 березня 2020 року у справі №606/2142/18 (провадження №61-19502св19), та від 06 травня 2020 року у справі №641/2867/17-ц (провадження №61-38660св18).
З матеріалів справи убачається, що 05.03.2020 року сторони у справі на підставі ст. 126 СК України (визначення походження дитини від батька за заявою жінки та чоловіка) добровільно, за власним рішенням подали до органу реєстрації актів цивільного стану спільну заяву про визнання батьківства.
На підставі цієї заяви 05.03.2020 року внесено зміни до актового запису про народження дитини та 05.03.2020 року видано нове свідоцтво про народження.
Відтак, позивач достовірно знав, що не є батьком ОСОБА_6 , а тому, перед тим як подати відповідну заяву, у нього було достатньо часу, щоб врахувати всі можливі правові наслідки визнання батьківства як для себе так і для дитини.
Доводи апеляційної скарги про те, що про заяву про визнання батьківства відносно ОСОБА_6 йому нічого не відомо, спростовується доказами дослідженими під час судового розгляду справи 
Факт того, що ОСОБА_1 не є біологічним батьком дитини ОСОБА_6 не заперечувався відповідачем ОСОБА_13 . 
Відтак, здійснивши оцінку доводів та заперечень сторін у справі, письмових доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов обґрунтованого висновку, що на час подання заяви про визнання батьківства позивачу ОСОБА_1 достовірно було відомо про відсутність кровного споріднення між ним та дитиною  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і в момент реєстрації себе батьком дитини він знав, що не є її батьком.
Отже, беручи до уваги те, що позивач завідомо знав, що він не є батьком дитини, особисто виявив бажання, щоб запис щодо батьківства був здійснений державними органами, тому в силу вимог ч. 5 ст. 136 СК України він не вправі оспорювати запис про своє батьківство, оскільки жодного порушення його прав не було.
Суд також звертає увагу на те, що положення ч. 5 ст. 136 СК України захищають законні інтереси дитини, а тому подальша зміна позивачем свого первинного рішення про визнання батьківства не допускається незалежно від мотивів такої зміни. Це відповідає принципу правової визначеності як складової верховенства права, що вимагає забезпечення стабільного правового становища дитини.
Тому, на переконання колегії суддів, на момент внесення змін до актового запису про народження неповнолітньої дитини щодо батька позивач знав, що він не є її біологічним батьком, що підтверджується актовим записом про народження дитини, в якому було зазначено зовсім інші відомості про батька, які повністю не співпадають з прізвищем, ім`ям та по батькові ОСОБА_1 ; подачею сторонами спільної заяви про визнання батьківства лише у березні 2020 року та пред`явлення даного позову після видачі судового наказу від 21.11.2023 року у справі № 289/2425/23, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 09.10.2023 до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.110).
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Отже, не зважаючи на доведений факт відсутності кровного споріднення між батьком та дитиною, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що на момент реєстрації дитини він не знав, що не є її батьком.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила стягнути з позивача на свою користь 8 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
На підтвердження понесених судових витрат відповідачем долучено: ордер на надання правничої допомоги; договір про надання правничої допомоги від 06.02.2025 року, додатковий договір від 06.02.2025 року до договору про надання правничої допомоги.
Відповідно до положень ч. 1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Обсяг виконаних робіт і наданих відповідачу послуг адвокатом Працевитим Г.О. наведено у додатковому договорі від 06.02.2025 року до договору про надання правничої допомоги від 06.02.2025 року.
Так, згідно вищенаведеного акту, загальна сума витрат клієнта складає 8 000,00 грн., яка включає в себе: складання та подання відзиву на апеляційну скаргу (6 год.) - 6 000,00 грн., участь у судовому засіданні - 2 000,00 грн.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Матеріали справи не містять клопотання сторони позивача ОСОБА_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката Працевитого Г.О., які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.11.2021 у справі № 346/5196/19 зроблено висновок, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
З урахуванням викладеного, враховуючи принципи розумності, справедливості і співмірності, складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт та часом, витраченим на їх виконання, відсутність заперечень сторони позивача щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу, подання відзиву на апеляційну скаргу, неявку адвоката Працевитого Г.О. в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку, що заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Працевитого Г.О. підлягає до часткового задоволення та з позивача - ОСОБА_1 на користь відповідача - ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені і документально підтвердженні витрати на правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Бойко Володимир Володимирович, залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2024 року - без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені під час апеляційного розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 квітня 2025 року.

Головуючий Судді