ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року	  м. Одеса	Справа № 915/156/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Богацької Н.С., Савицького Я.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури   в інтересах держави
на ухвалу про повернення позовної заяви Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 року м. Миколаїв, суддя першої інстанції Ільєва Л.М., повний текст складено та підписано 04.02.2025 року
у справі № 915/156/25
за позовом: першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави
до відповідача 1: Миколаївської міської ради 
відповідача 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Миколаїв
відповідача 3: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , м. Миколаїв
про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконними і скасування пунктів рішення міськради, визнання недійсним договору оренди землі, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу зі скасуванням державної реєстрації права власності, звільнення та повернення земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

          Короткий зміст позовних вимог та ухвали суду першої інстанції.

У січні 2025 року Перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в інтересах держави до Миколаївської міської ради, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Миколаїв та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , м. Миколаїв, в якій просив суд:
-усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконними і скасування пунктів 17, 17.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 №36/56, якими затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 25 років Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2416 кв. м для обслуговування нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 ;
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 17.03.2010, зі змінами та доповненнями, зі скасуванням державної реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис від 30.05.2018 №26429442);
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 10.09.2008 серії НОМЕР_1 на будівлю складу, який складається з однієї основної будівлі літ. А площею 56,9 кв. м, службових будівель та споруд по АДРЕСА_1 ;
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.11.2017, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зі скасуванням державної реєстрації права власності та із закриттям відповідного розділу Державного реєстру та реєстраційної справи (запис №23161250 від 02.11.2017);
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) знести (демонтувати) огорожу та звільнити ділянку від металевих конструкцій (понтонів);
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (код ЄДРПОУ 26565573) земельну ділянку площею 2416 кв. м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013.
Позовні вимоги прокурором обґрунтовані тим, що надання земельної ділянки водного фонду, будівництво об`єктів нерухомості та оформлення права власності на них здійснено з порушенням вимог земельного, водного та містобудівного законодавства.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 року у справі №915/156/25   повернуто позовну заяву першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави до Миколаївської міської ради, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Миколаїв та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , м. Миколаїв  з підстав того, що прокурором  не дотримано вимог ст. 173 Господарського процесуального кодексу України по об`єднанню позовних вимог в одній позовній заяві за їх кількістю та позовна заява прокурора частково не підпадає під юрисдикцію господарського суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Миколаївська обласна прокуратура з ухвалою суду першої інстанції не погодилася, тому звернулася до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд ухвалу Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 року у справі №915/156/25 про повернення позовної заяви скасувати та направити справу для розгляду до Господарського суду Миколаївської області на стадію вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм процесуального права і неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, за доводами апеляційної скарги, прокурор зазначає, що ним подано позов в інтересах держави до Миколаївської міської ради – юридичної особи, яка прийняла незаконні рішення про відведення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 земельної ділянки водного фонду площею 2416 кв. м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013 по АДРЕСА_1 для комерційного використання (для обслуговування нежитлових приміщень – нежитлової будівлі складу, яка складається з однієї основної будівлі літ. А загальною площею 56,9 кв. м, службових будівель та споруд).Відповідачами визначено Фізичних осіб – підприємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки вказані особи були/є орендарями земельної ділянки, яка використовується для комерційного призначення та саме вони були/є власниками самочинно збудованих об`єктів нерухомості, які є комерційними об`єктами.
Також, прокурор наголосив, що правовідносин, що склалися між сторонами – фізичними особами щодо купівлі-продажу нерухомості, а у подальшому отримання у користування землі вбачається, що вони притаманні саме господарській діяльності, а сам по собі факт того, що сторони у договорі не зазначили про те, що вони є суб`єктами господарювання, не може впливати на визначення юрисдикції у цій справі.
Крім того, прокурор зазначає, що за даними порталу ОСОБА_3 є кінцевим бенефіціарним власником  «Ірбіс Плюс» та ТОВ «*8 Причал», у користуванні яких є суміжні до спірної земельні ділянки з кадастровими номерами 4810136300:01:002:0006 (цільове призначення – для будівництва готельного комплексу) та 4810136300:01:001:0014 (цільове призначення - для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту).
Вказане свідчить, що дії ОСОБА_2 щодо укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі складу по АДРЕСА_1 спрямовані на набуття у користування земельної ділянки задля її використання саме для здійснення господарської діяльності.
Таким чином, на думку прокурора  всі відносини, як з початку відведення Миколаївською міською радою спірної земельної ділянки для комерційного використання, так і подальше будівництво комерційних об`єктів (складу), оформлення права власності на них та їх відчуження, є господарськими.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.03.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 року у справі №915/156/25, справу вирішено розглядати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. 
Відповідачі своїм правом згідно ч.1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що відповідно до ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
18.02.2025 року  через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Миколаївської обласної прокуратури надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просить:
заборонити суб`єктам державної реєстрації прав, які уповноважені відповідно до законодавства України, проводити реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна -будівлі складу площею 56,9 кв. м по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 2416 кв. м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013 або проводити зміни в будь-який інший спосіб в Державному реєстрі прав, вчиняти реєстраційні дії відносно вказаних об`єктів, у тому числі внаслідок їх поділу чи об`єднання;
заборонити Фізичній особі – підприємцю ОСОБА_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) укладати договори, вчиняти інші правочини щодо об`єктів нерухомого майна - складу площею 56,9 кв. м по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 2416 кв. м. з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013, а також проведення на ділянці будь-яких будівельних робіт;
заборонити органам державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості на земельній ділянці площею 2416 кв.м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013, розташованій у місті Миколаїв;
заборонити Миколаївській міській раді та її виконавчим органам приймати рішення щодо земельної ділянки площею 2416 кв. м. з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013, у тому числі щодо надання дозволу на її поділ або об`єднання, зміну цільового призначення, укладати договори оренди, договори про зміни або додаткові угоди щодо неї.
Колегія суддів, розглянувши вищезазначену заяву прокурора, відмовляє у її задоволенні, виходячи з наступного.
Так, статтею 136 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (пункт 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо. Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі № 910/15328/23, від 01.05.2023 у справі № 914/257/23, від 06.03.2023 у справі № 916/2239/22.
При вирішенні питання про забезпечення позову, господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Таким чином, необхідною умовою вжиття заходів для забезпечення позову є наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду. Безпосередньою метою вжиття заходів є саме забезпечення ефективного судового захисту порушених чи оспорюваних прав позивача та у подальшому виконання рішення суду. Інститут забезпечення позову в господарському процесі існує виключно з метою забезпечення ефективного судового захисту та гарантії виконання майбутнього судового рішення.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази про наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність реальної загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Тим часом, обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20.
Разом із тим, відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з сталою практикою Верховного Суду законодавством покладено на заявника обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24.
З урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 Господарського процесуального кодексу України, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачеві ефективний захист його порушених чи оспорюваних прав та інтересів, за захистом яких він звернувся/має намір звернутися до суду, а також реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Колегія суддів також вважає за необхідне наголосити на тому, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Разом з тим, як вже зазначалось вище, в даному випадку на розгляді суду апеляційної інстанції знаходиться апеляційна скарга на ухвалу Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 року у справі №915/156/25 про  повернення позовної заяви першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави до Миколаївської міської ради, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м. Миколаїв та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , м. Миколаїв.
Тобто, даний позов до провадження судом першої інстанції не прийнятий, що виключає можливість взагалі дослідження судом саме апеляційної інстанції питання забезпечення позовних вимог по даній справі наразі, як і питання дослідження фактичних обставин, що можуть бути підставою для застосування заходів забезпечення позову у вигляді заборони суб`єктам у сфері державної реєстрації вчиняти дії щодо нерухомого майна, позаяк така заборона приймати рішення та здійснювати будь-які дії щодо своєї власності є крайньою мірою судового примусу і може застосовуватись у виняткових випадках, інакше таке обмеження може призвести до істотних негативних наслідків.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Частиною 13 ст. 8 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Приписи ч. 2 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України визначають, що апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 34 ч. 1 ст. 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на викладене вище, судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку апеляційна скарга  заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури  на ухвалу Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 року про повернення позовної заяви у справі №915/156/25 має розглядатися у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржувану у справі ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи та вимоги апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду матеріалів оскарження ухвали, правових норм, які підлягають застосуванню, судова колегія вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури  потребує задоволення, а ухвала Господарського суду Миколаївської області від 04 лютого 2025 року про повернення позовної заяви у справі №915/156/25 потребує скасування з передачею  позовної заяви на розгляд Господарському суду Одеської області зі стадії відкриття провадження у справі, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

У січні 2025 року Перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в інтересах держави до Миколаївської міської ради, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м.Миколаїв та Фізичної особи-підприємця Капацини Миколи Васильовича, м.Миколаїв, в якій просив суд:
-усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання незаконними і скасування пунктів 17, 17.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 №36/56, якими затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 25 років Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2416 кв. м для обслуговування нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 ;
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним договору оренди землі від 17.03.2010, зі змінами та доповненнями, зі скасуванням державної реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис від 30.05.2018 №26429442);
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 10.09.2008 серії НОМЕР_1 на будівлю складу, який складається з однієї основної будівлі літ. А площею 56,9 кв. м, службових будівель та споруд по АДРЕСА_1 ;
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.11.2017, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зі скасуванням державної реєстрації права власності та із закриттям відповідного розділу Державного реєстру та реєстраційної справи (запис №23161250 від 02.11.2017);
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) знести (демонтувати) огорожу та звільнити ділянку від металевих конструкцій (понтонів);
- усунути перешкоди територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом зобов`язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (код ЄДРПОУ 26565573) земельну ділянку площею 2416 кв. м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013.
Позовні вимоги прокурором обґрунтовані тим, що надання земельної ділянки водного фонду, будівництво об`єктів нерухомості та оформлення права власності на них здійснено з порушенням вимог земельного, водного та містобудівного законодавства.
Так, за твердженням прокурора, між Управлінням з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення м. Миколаєва Миколаївської міської ради, на підставі розпорядження Управління з питань використання та розвитку комунальної власності міської ради від 21.06.2006 №206-р, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 12.09.2006 укладено договір оренди №22 індивідуального визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до комунальної власності. Пунктом 1.1 вказаного договору встановлено, що у строкове платне користування передається окреме індивідуально визначене майно приміщення рятувальної станції №1 площею 168,5 кв. м, розміщене за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 25.07.2008 №1573 вказаним нежитловим приміщенням надано адресу: Варварівський спуск, та ОСОБА_1 10.09.2008 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно. Відповідно до свідоцтва серії   НОМЕР_1 від 10.09.2008, що міститься в матеріалах інвентарної справи №27891, підставою для його видачі є рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.08.2008 №1675 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна за юридичними особами». Натомість розміщене на офіційному веб-сайті Миколаївської міської ради рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.08.2008 №1675 не містить жодних відомостей та пункту щодо оформлення права власності на об`єкти нерухомості за ОСОБА_1 . Пунктами 17, 17.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 №36/56 затверджено проект землеустрою та передано Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в оренду строком на 25 років земельну ділянку площею 2416 кв.м для обслуговування нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення 17.03.2010 між Миколаївською міською радою та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір оренди землі, який зареєстровано у Миколаївській регіональній філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель 26.04.2010 вчинено запис №041049700064. Відповідно до пункту 2.1 договору в оренду передано земельну ділянку загальною площею 2416 кв.м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013, у тому числі 221 кв.м під капітальною забудовою, 83 кв.м під тимчасовою забудовою, 87 кв.м під спорудою, 2025 кв.м під проходами та проїздами.
В подальшому ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 02.11.2017 відчужила нежитлову будівлю складу по   АДРЕСА_1 , яка складається з однієї основної будівлі літ. А загальною площею 56,9 кв.м, службових будівель та споруд, на користь ОСОБА_2 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №23161250. З огляду на зміну власника нерухомого майна, на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25.04.2018 №487/540/18, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни в частині орендаря земельної ділянки площею 2416 кв.м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013 з ОСОБА_1 на ОСОБА_2 (запис від 30.05.2018 №26429442).
Як вказує прокурор, на час прийняття Миколаївською міською радою пунктів 17, 17.1 розділу 1 рішення від 04.09.2009 №36/56 у власності ОСОБА_1 були відсутні об`єкти нерухомості, право на які зареєстровано у встановленому законом порядку, а також не перебували у користуванні останньої будівлі підприємств, установ та організацій, що належать до державної та комунальної власності.
За ствердженням прокурора, відповідно до наявних у проекті землеустрою текстових та графічних матеріалів (пояснювальної записки, експлікації земельних угідь, висновків управління містобудування та архітектури виконкому Миколаївської міської ради від 16.06.2009 №17-1886/3, міської санітарно-епідеміологічної станції від 17.06.2003 №1384/5, управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 23.12.2009 №02-19/1615, кадастрового плану земельної ділянки №ПВ-09-2009907х, плану меж зони дії обмежень) надана у користування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 земельна ділянка площею 2416 кв. м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013 розташована в межах прибережної захисної смуги та на неї встановлені та діють обмеження типу « 01.05.02». Окрім того, згідно з інформацією Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 25.10.2024 №815/10 спірна земельна ділянка площею 2416 кв.м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013 накладається на визначену в законодавстві прибережну захисну смугу водного об`єкту Бузького лиману. Отже, вказане, на думку прокурора, свідчить, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману, є територією з обмеженим режимом господарської діяльності, а тому, не могла буди відведена в оренду для комерційного використання.
На підтвердження своєї правової позиції позивачем до позовної заяви було додано копії наступних документів:
архівний витяг рішення Миколаївської міської ради від 03.03.2007 року №11.31;
заява ОСОБА_1 від 30.01.2007 року;
проект відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_1 ; 
витяг з рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 №36.56;
рішення виконкому Миколаївської міської ради 25.07.2008 №1573;
рішення виконкому Миколаївської міської ради від 20.08.2008 №1675;
договір оренди землі від 17.03.2010 року;
інформаційна довідка з ДРРПНМ;
інформаційна довідка з ДРРПНМ;
Інвентаризаційна справа №27891;
постанова Вищого господарського суду України від 10.06.2009;
рішення господарського суду Миколаївської області від 26.08.2009;
свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 ;
договір купівлі-продажу від 02.11.2017;
рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 25.04.2018|;
інформація Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Миколаївської міської ради від 08.01.2024;
інформація виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 19.01.2024; 
запит Миколаївської обласної прокуратури від 06.12.2023;
інформація виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.11.2024  та долучені до неї документи;
акт обстеження земельної ділянки від 08.11.2024 року;
інформація Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області від 25.10.2024;
кольорові викопіювання з Google maps ;
кольорові викопіювання з НКС ДЗК;
кольорові викопіювання з Опендатабот;
кольорові викопіювання з НКС ДЗК;
кольорові викопіювання з НКС ДЗК;
витяги з ЄДРПОУ;
інформація з порталу Опендатабот.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 року у справі №915/156/25 позовну заяву першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави до Миколаївської міської ради, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , м.Миколаїв та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , м.Миколаїв повернуто з мотивів того, що прокурором не дотримано вимог ст. 173 Господарського процесуального кодексу України по об`єднанню позовних вимог в одній позовній заяві за їх кількістю.
Також  судом першої інстанції зазначено, що заявлена позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна – нежитлової будівлі складу від 02.11.2017 та скасування державної реєстрації права власності стосуються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як фізичних осіб, а тому не підпадає під юрисдикцію господарського суду та не може бути об`єднана в одне провадження з вимогами, заявленими до Миколаївської міської ради, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .
Предметом апеляційного перегляду у даному випадку є встановлення наявності або відсутності підстав для повернення судом першої інстанції позовної заяви першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури з підстав того, що прокурором  не дотримано вимог ст. 173 Господарського процесуального кодексу України по об`єднанню позовних вимог в одній позовній заяві за їх кількістю та позовна заява прокурора частково не підпадає під юрисдикцію господарського суду.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви прийняття аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви №29458/04 та №29465/04).
Правова конструкція «суд, встановлений законом» стосується ще й таких аспектів, як механізм правового регулювання у сфері судоустрою та правомірність діяльності суду у процесі здійснення своїх повноважень.
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Також у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.
Судова практика Європейського суду з прав людини право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішена її справи судом.
Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.
Пунктом 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи також у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173 цього Кодексу).
Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Під вимогою розуміють матеріально-правову вимогу, тобто предмет позову, який одночасно є способом захисту порушеного права. При цьому об`єднані можуть бути вимоги, пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.
Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.
Таким чином, позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Об`єднаними можуть бути позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того самого відповідача. Однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів (схожі за змістом висновки викладено в пункті 5.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 911/414/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2022 у справі № 921/318/22, від 12.08.2022 у справі № 911/2401/21, від 22.01.2021 у справі № 904/4376/20, від 22.04.2019 у справі № 914/2191/18, від 27.03.2019 у справі № 910/15326/18).
У розумінні положень частини 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України порушення правил об`єднання позовних вимог має місце у випадках, якщо заявлені в одній позовній заяві вимоги не пов`язані підставою виникнення або поданими доказами (не є однорідними); не співвідносяться між собою як основна та похідна.
Крім того не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які можуть і відповідати критеріям, наведеним у частині 1 статті 173 Господарського процесуального кодексу України, проте підпадають під заборони, прямо визначені в частинах 4, 5 вказаної статті.
Саме встановлення господарським судом наведених обставин, які свідчать про порушення позивачем правил об`єднання позовних вимог, є підставою для повернення позовної заяви з посиланням на пункт 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України.
У той же час аналіз пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України у системному співвідношенні з положеннями статті 173 цього Кодексу свідчить про те, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання господарського судочинства може не повертати позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власною ініціативою самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами частини 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України і розглянути кожну із заявлених вимог окремо.
Отже, з урахуванням конкретних обставин суд має право застосувати положення частини 6 статті 173 Господарського процесуального кодексу України як у разі дотримання правил об`єднання позовних вимог, так і в разі їх порушення. Проте, в будь-якому випадку, коли заявлені в одному позові вимоги є однорідними або співвідносяться як основна та похідна та не підпадають під заборони, визначені у частинах 4, 5 статті 173 Господарського процесуального кодексу України, в суду відсутні підстави для повернення позовної заяви незалежно від того, чи заявлено позивачем клопотання про об`єднання позовних вимог. У цьому разі суд має керуватися змістом самої позовної заяви, обставинами та доказами, якими обґрунтовується позов (схожі за змістом правові висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 902/434/19, від 02.12.2020 у справі № 908/420/20, від 24.12.2021 у справі № 911/2291/21, від 12.08.2022 у справі № 911/2401/21, від 19.12.2022 у справі № 921/318/22).
Об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин (схожі висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 904/4376/20, від 12.08.2022 у справі № 911/2401/21).
В пункті 5.16 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 911/414/18  сформульований висновок про те, що однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

Згідно зі ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (стаття 124 Конституції України).
Судова юрисдикція – це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Предметна юрисдикція – це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.
Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Правила юрисдикції визначені процесуальними законами, які регламентують предметну та суб`єктну юрисдикцію адміністративних, господарських та цивільних судів.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.
Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (аналогічна правова позиція викладена в   постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №127/21764/17 та від 23.03.2021 у справі №367/4695/20).
Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто, сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, за частиною 1 цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункт 6); вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами (пункт 13); інші справи у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15).
Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18).
Водночас, за змістом частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Отже, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на землю, реєстрації або обліку прав на землю, яка (права на яку) є предметом спору, сторонами яких є юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядаються в порядку господарського судочинства, а інші - за правилами цивільного судочинства. Загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи, що виникають із земельних правовідносин, за винятком тих, розгляд яких визначено в порядку іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є: - наявність у них спору про право цивільне та - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі, як правило, є фізична особа).
Разом із цим критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.
Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі (аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 920/343/22, від 15.05.2024 у справі №904/3594/23).
Тобто, у порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Фактично, даний спір пов`язаний з реалізацією та набуттям фізичною особою права власності на земельну ділянку.
Підстави набуття права на землю шляхом передачі земельних ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України.
Так, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем заявлено вимоги про усунення перешкод територіальній громаді міста Миколаєва у користуванні та розпорядженні землею водного фонду шляхом:
визнання незаконними і скасування пунктів 17, 17.1 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради від 04.09.2009 №36/56, якими затверджено проект відведення та надано в оренду строком на 25 років Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2416 кв. м для обслуговування нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 ;
визнання недійсним договору оренди землі від 17.03.2010, зі змінами та доповненнями, зі скасуванням державної реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис від 30.05.2018 №26429442);
визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності від 10.09.2008 серії НОМЕР_1 на будівлю складу, який складається з однієї основної будівлі літ. А площею 56,9 кв. м, службових будівель та споруд по    АДРЕСА_1 ;
визнання недійсним договору купівлі-продажу від 02.11.2017, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зі скасуванням державної реєстрації права власності та із закриттям відповідного розділу Державного реєстру та реєстраційної справи (запис №23161250 від 02.11.2017);
зобов`язання Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 знести (демонтувати) огорожу та звільнити ділянку від металевих конструкцій (понтонів);
зобов`язання Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 повернути територіальній громаді міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради (код ЄДРПОУ 26565573) земельну ділянку площею 2416 кв.м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013.
Тобто, прокурором подано позов в інтересах держави до Миколаївської міської ради –юридичної особи, яка прийняла, на його думку, незаконні рішення про відведення Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 земельної ділянки водного фонду площею 2416 кв.м з кадастровим номером 4810136300:05:001:0013 по АДРЕСА_1 для комерційного використання (для обслуговування нежитлових приміщень – нежитлової будівлі складу, яка складається з однієї основної будівлі літ. А загальною площею 56,9 кв. м, службових будівель та споруд).
Також відповідачами прокурором визначено Фізичних осіб – підприємців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки, як він вважає,  вказані особи були/є орендарями земельної ділянки, яка використовується для комерційного призначення та саме вони були/є власниками самочинно збудованих об`єктів нерухомості, які є комерційними об`єктами.
При цьому, прокурор вважає, що у даній справі, навіть при наявності договору купівлі-продажу, укладеному між фізичними особами, правовідносини фактично пов`язані зі здійсненням відповідачами господарської діяльності, а тому спір підлягає розгляду за правилами господарського судочинства і ним не було порушено правил об`єднання позовних вимог.
Колегія суддів ураховує викладену в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 922/1359/19, від 14.11.2019 у справі № 910/9302/19, від 22.01.2021 у справі № 904/4376/20, від 23.08.2023 у справі № 910/6264/23 правову позицію про те, що на стадії відкриття провадження в справі суд позбавлений процесуального права надавати оцінку доказам, поданим позивачем на обґрунтування позовних вимог. При цьому на стадії відкриття провадження в справі суд має надати оцінку доказам, доданим позивачем до матеріалів позовної заяви, виключно з мотивів наявності/відсутності підстав для відкриття провадження у справі, тобто належності оформлення позовної заяви відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України, а не перевіряти докази, надані позивачем на обґрунтування позовних вимог по суті спору.
Отже, апеляційний суд  зауважує, що висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви є передчасним, оскільки для надання оцінки питанням, в тому числі юрисдикції даного спору, необхідно належним чином дослідити докази про справі, якими підтверджено або спростовано зміст правовідносин, що склалися між сторонами у даній справі, що неможливо зробити на стадії вирішення питання щодо прийняття позовної заяви до розгляду.
До того ж, тільки у такому випадку суд може дійти будь-якого висновку щодо можливості розгляду даної справи по суті з врахуванням правових позицій Верховного Суду, зокрема, висловленій в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2024 у справі №9004/3594/23, що з урахуванням змісту правовідносин, що склалися між сторонами – фізичними особами щодо купівлі-продажу нерухомості, а у подальшому отримання у користування землі вбачається, що вони притаманні саме господарській діяльності, а сам по собі факт того, що сторони у договорі не зазначили про те, що вони є суб`єктами господарювання, не може впливати на визначення юрисдикції у цій справі
Отже, судова колегія не вбачає в даному випадку порушення при поданні вказаної позовної заяви прокурором визначених господарським процесуальним законодавством правил об`єднання позовних вимог, оскільки останні не можуть розглядатися окремо та випливають одна з іншої, без їх задоволення не може бути досягнута кінцева мета правосуддя, яка полягає у реальному відновленні порушених прав та інтересів позивача. Одночасний розгляд вказаних вимог не лише не може утруднити вирішення спору, а навпаки, сприятиме всебічному розгляду справи, об`єктивному з`ясуванню прав і взаємовідносин сторін, комплексному захисту і повному відновленню порушених інтересів територіальної громади міста.
Проте, повертаючи позивачу подану ним позовну заяву, суд першої інстанції мотивуючи тим, що  позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна – нежитлової будівлі складу від 02.11.2017 та скасування державної реєстрації права власності стосуються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як фізичних осіб, а тому не підпадає під юрисдикцію господарського суду та не може бути об`єднана в одне провадження з вимогами, заявленими до Миколаївської міської ради, Фізичною особи-підприємця ОСОБА_1 та Фізичною особи-підприємця ОСОБА_2 , не врахував вищезазначені обставини, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції  передчасно, помилково вирішив питання щодо повернення позовної заяви першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури, не дослідивши та не надавши оцінки наявним у справі доказам стосовно суті правовідносин, що можливе тільки після прийняття позову до розгляду та відкриття провадження у справі.
Зважаючи на вказане вище, суд апеляційної інстанції вважає висновки місцевого господарського суду про повернення позовної заяви першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури передчасними та такими, що не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.
В той же час, судова колегія наголошує, що згідно із ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснює правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 1 ст. 8 вказаного Закону передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.
Кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Отже, право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. Особі, яка звернулась до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати зазначені права без будь-яких перепон чи ускладнень. Можливість для особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.
Зокрема, у рішенні від 04.12.1995 у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 року у справі «Жоффр де ля ГІрадель проти Франції»).
У рішенні від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням § 1 ст. 6 Конвенції.
Разом з тим, у п. 52 рішення від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСГІЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою ЄСПЛ включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (рішення у справі від 01.03.2002 року «Кутіч проти Хорватії»).
Відтак, судова колегія наголошує, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (п. 29 рішення у справі від 26.07.2007 року «Волчлі проти Франції»).
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з твердженням апелянта, що системний аналіз вищевказаних положень господарського процесуального законодавства у взаємозв`язку з Конвенцією та практики ЄСПЛ надає підстави для висновку, що надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням господарського судочинства та, згідно усталеної практики ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елементу права на справедливий суд у відповідності до ст. 6 Конвенції, а висновки місцевого господарського суду щодо повернення позовної заяви першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури є передчасними та такими, що у розумінні сталої практики Європейського суду, є створенням перешкод, що обмежують заявника у справі на справедливий суд, яке передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, доводи апеляційної скарги, визначені позивачем, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду ухвали Господарського суду Одеської області від 04.02.2025 року у справі №915/156/25 про повернення позовної заяви, при цьому висновок місцевого господарського суду про наявність підстав для повернення позовної заяви першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури, передбачених п.2 ч.5 ст.174 Господарського процесуального кодексу України, є передчасним та ухваленим з порушенням норм процесуального права, що призвело до необґрунтованого повернення позовної заяви.
Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Згідно із ч.3 ст.271 Господарського процесуального кодексу України, у випадках, зокрема, скасування судом апеляційної інстанції ухвал про повернення позовної заяви, справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури потребує задоволення, а оскаржувана ухвала Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 року про повернення позовної заяви у справі №915/156/25 прийнята помилково та потребує скасування із передачею матеріалів позовної заяви першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на розгляд Господарському суду Одеської області зі стадії відкриття провадження у справі.
Керуючись ст. 269, 270, 271, 275, 277, 280, 281-284  Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 року про повернення позовної заяви у справі №915/156/25 задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 04.02.2025 року про повернення позовної заяви у справі №915/156/25 скасувати.
Матеріали позовної заяви першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури  від 30.01.2025 року вх. №1426/25 передати на розгляд Господарському суду Миколаївської області зі стадії відкриття провадження у справі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

        Головуючий суддя 	        Г.І. Діброва	
 Судді 	 Н.С. Богацька	
 	  Я.Ф. Савицький