ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/401/25 Справа № 216/1197/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 216/1197/22
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Корчистої О.І., 
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач за первісним позовом  ОСОБА_1 
відповідач за первісним позовом  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року, яке ухвалено суддею  Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, та повне судове рішення складено 04 червня 2024 року, 
УСТАНОВИВ:

В квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний нотаріус Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., про визнання права власності на частку спадкового майна.
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача – ОСОБА_3 . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Після спливу шестимісячного терміну позивач та відповідач  ОСОБА_2 звернулись до нотаріуса з заявами з метою оформлення спадщини. Відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку, проте позивачу відмовлено у видачі свідоцтва, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Разом з цим, правовстановлюючі документи знаходяться у відповідача ОСОБА_2 , яка свідомо приховує їх та у добровільному порядку не надає їх позивачу.
На підставі наведенного вище позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування після смерті матері,  ОСОБА_3 , яка померла,  ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частки житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., про усунення від права на спадкування.
Зустрічний позов мотивований тим, що з липня 2010 року вона проживала разом з покійною матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Мати часто хворіла, з вересня 2010 року по день смерті проходила стаціонарне лікування у терапевтичному відділенні Криворізькій міській лікарні № 3. З моменту настання хвороби та по день смерті матері догляд за нею здійснювала саме ОСОБА_2 , а її брат - ОСОБА_1 ухилявся від надання їй допомоги, не надавав грошей на придбання ліків. У вересні 2015 року ОСОБА_4 , у присутності відповідача ОСОБА_1 , завдав матері легких тілесних ушкоджень, проте останній навіть не заступився за матір. Позивач ОСОБА_2 вважає, що відповідача ОСОБА_1 необхідно усунути від права на спадкування, оскільки він за життя матері, яка перебувала у безпорадному стані, ухилявся від надання їй допомоги.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державний нотаріус Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., про визнання права власності на частку спадкового майна задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після смерті матері, ОСОБА_3 , яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/2 частки житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М., про усунення від права на спадкування відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2 242,67 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки поясненням свідків, які підтвердили той факт, що ОСОБА_1 не надавав спадкодавцю - своїй матері ОСОБА_3 допомоги, не відвідував її та не допомагав по господарству.
Апелянт зазначає, що з липня 2010 року вона проживала разом з покійною матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Мати часто хворіла, з вересня 2010 року по день смерті проходила стаціонарне лікування у терапевтичному відділенні Криворізькій міській лікарні № 3. З моменту настання хвороби та по день смерті матері догляд за нею здійснювала саме позивач ОСОБА_2 , в той час як відповідач ухилявся від надання допомоги матері, не надавав грошей на придбання ліків. 
У вересні 2015 року ОСОБА_4 , у присутності відповідача ОСОБА_1 , завдав матері легких тілесних ушкоджень, проте останній навіть не заступився за матір. 
Апеллянт вважає, що на підтвердження безпорадності стану ОСОБА_3 нею надано всі необхідні докази, а саме виписки з історії хвороби останьої за період з 2010 року по 2015 рік. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано. 
Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 та її представника – ОСОБА_5 , які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 , які, кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 від 15 грудня 2015 року (том 1 а.с. 8).
Після смерті ОСОБА_3 залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності № 1-4744 від 20 вересня 1995 року та свідоцтва про право на спадщину № 1-4746 від 20 вересня 1995 року (том 1 а.с.42-45).
Зі спадкової справи, заведеної у Першій криворізькій державній нотаріальній конторі 16 грудня 2015 року за № 629-2015 слідує, що після смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини звернулись її діти: син ОСОБА_1 та донька ОСОБА_2 .
Постановою нотаріуса від 20 січня 2022 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно, який знаходиться у іншого спадкоємця (том 1 а.с.49).
Також, 13 липня 2016 року ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . (том 1 а.с.46)
Крім цього, в матеріалах справи наявні виписки з історії хвороби ОСОБА_3 , з яких вбачається, що остання у період з липня 2010 року по листопад 2015 року, періодично, перебувала на стаціонарному лікуванні терапевтичного відділення Криворізької міської лікарні № 3. (том 1 а.с.75-82)
Висновком СМЕ № 2092 від 01 жовтня 2012 року підтверджено наявність у ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень. (том 1 а.с.83)
Також, ОСОБА_2 долучила до матеріалів копії квитанцій на придбання ліків. (том 1 а.с.92-94)
Копіями виписок з медичних карток підтверджується тяжкий стан здоров`я ОСОБА_1 (том 1 а.с.174-193)
З довідки КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) у Центрально-Міському районі» КМР № 617 від 13 жовтня 2022 року слідує, що ОСОБА_3 знаходилась на обслуговуванні в комунальній установі у відділенні соціальної допомоги вдома з 15 липня 2014 року по 16 грудня 2015 року та отримувала соціальну послугу «Догляд вдома» за рахунок бюджетних коштів. (том 1 а.с.195).
Як слідує з довідки від 18 жовтня 2022 року мешканці будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підтверджують, що ОСОБА_2 до червня 2016 року мешкала у зазначеному будинку.
Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на частку спадкового майна, ОСОБА_1 посилався на те, що йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, які знаходяться у відповідача ОСОБА_2 та яка свідомо приховує їх та у добровільному порядку не надає їх позивачу.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що вказані позовні вимоги в повній мірі доведені належними та допустимими доказами.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Нормою статті 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкоємця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Пунктом 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Відповідно до ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається із постанови державний нотаріус Першої Криворізької державної нотаріальної контори Шабліян Є.М. від 20 січня 2022 року позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно, який знаходиться у іншого спадкоємця (том 1 а.с.49), отже враховуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, керуючись положеннями діючого законодавства України, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом на нерухоме майно в повній мірі доведені належними та допустимими доказами.
Звертаючись до суду з зустрічним позовом про усунення від права на спадкування ОСОБА_2 посилалась на те, що з моменту, коли їх з ОСОБА_1 мати почала хворіти та по день її смерті, догляд за матір`ю здійснювала саме ОСОБА_2 , а її брат - ОСОБА_1 ухилявся від надання їй будь якої допомоги, в тому числі і матреіальної для можливості придбання ліків. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що будь-які письмові докази ухилення відповідача ОСОБА_1 від надання допомоги спадкодавцю, яка її потребувала саме від нього, відсутні. Також в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що спадкодавець ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 1224 ЦК України визначено коло осіб, які позбавляються суб`єктивних прав на спадкування, незважаючи на те, що існували певні передумови для закликання їх до спадкування - призначення спадкоємцями у тексті заповіту, наявність певного ступеня спорідненості, перебування у шлюбі зі спадкодавцем або на його утриманні протягом встановленого строку.
Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
При цьому має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.
Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 206/68/15-ц, від 08 жовтня 2018 року у справі № 441/509/16, від 24 вересня 2020 року у справі № 534/1318/17.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2020 року у справі № 534/1318/17 (провадження № 61-1821св19) зазначено, що: «вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другійстатті 1259 ЦК України. Оскільки позивач не довела в установленому законом порядку, що вона є особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, а також не зверталася з позовом про одержання права на спадкування, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про безпідставність такої вимоги».
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.
Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. 
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.
Так виснував Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2021 року у справі № 205/4674/19.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 ухилявся від надання покійній матері будь якої допомоги, ОСОБА_2 надала суду виписки з історії хвороби ОСОБА_3 , з яких вбачається, що остання у період з липня 2010 року по листопад 2015 року, періодично, перебувала на стаціонарному лікуванні терапевтичного відділення Криворізької міської лікарні № 3. (том 1 а.с.75-82) Висновок СМЕ № 2092 від 01 жовтня 2012 року підтверджено наявність у ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень. (том 1 а.с.83) Копії квитанцій на придбання ліків. (том 1 а.с.92-94) Копії виписок з медичних карток, якими, на думку позивача за зустрічним позовом, підтверджується тяжкий стан здоров`я ОСОБА_1 (том 1 а.с.174-193) Також надано довідку КУ «Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) у Центрально-Міському районі» КМР № 617 від 13 жовтня 2022 року, з якої слідує, що ОСОБА_3 знаходилась на обслуговуванні в комунальній установі у відділенні соціальної допомоги вдома з 15 липня 2014 року по 16 грудня 2015 року та отримувала соціальну послугу «Догляд вдома» за рахунок бюджетних коштів. (том 1 а.с.195).
На підставі наведеного вище, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд першої інстанції правильно встановив, що мати сторін у справі хворіла та потребувала стороннього догляду. З матеріалів спадкової справи слідує, що між сторонами у справі існує спір, щодо права на спадщину за законом після померлої  матері.
Разом з тим, судом також правильно встановлено, що будь-які письмові докази ухилення відповідача ОСОБА_1 від надання допомоги спадкодавцю, яка її потребувала саме від нього, в матеріалах справи відсутні.
Доказів того, що ОСОБА_1 зловживав спиртними напоями, у зв`язку з чим не надавав матері будь-якої допомоги, матеріали справи не містять, крім того такі посилання ОСОБА_2 як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі, не вказують на причинно-наслідковий зв`язок між вживанням спиртних напоїв та ухиляння від допомоги матері. 
Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що надані в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснення свідків не підтверджують того, що ОСОБА_3   потребувала сторонньої допомоги, оскільки покійна забезпечувала себе сама. Отже, покази свідків також не підтверджують факту ухилення відповідача ОСОБА_1 від надання допомоги спадкодавцю. 
При цьому факт проживання особи окремо від спадкодавця не свідчить про її ухилення від надання допомоги спадкодавцеві. 
Колегія суддів повністю погоджуєтсья з висноками суду першої інстанції про те, що в даному випадку підстави стверджувати, що спадкодавець ОСОБА_3 перебувала у безпорадному стані відсутні. Остання хоча й отримувала соціальну послугу від держави «Догляд вдома», проте один з свідків стверджує, що ОСОБА_3 до моменту смерті забезпечувала себе сама, а згідно з довідкою мешканців будинку вбачається, що позивач ОСОБА_2 на момент смерті матері проживала за іншою адресою. 
Під час розгляду справи позивач не довела, що ОСОБА_3 , зверталася до ОСОБА_1 з проханням про допомогу, догляд та утримання, від чого останній ухилявся. 
Отже, ОСОБА_1 не вчинив умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Будь-яких обставин, які могли б бути підставою для усунення його від права на спадкування, судом не встановлено.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 червня 2024 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 30 квітня 2024 року.

Головуючий: 

Судді: