справа № 359/585/25                                                    головуючий у суді І інстанції Борець Є.О.
провадження № 22-ц/824/8879/2025           суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
26 травня2025 року                                                                                                               м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Шнайдером Сергієм Володимировичем на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання,-
В С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі ордеру діє адвокат Шнайдер С.В., про видачу судового наказу про стягнення, у якій заявник просив суд:
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 заробітку (доходу) з моменту подання заяви і до досягнення сином повноліття.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2025 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Шнайдер Сергій Володимирович 06 березня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для подовження розгляду.
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність спору між сторонами з приводу права заявника на стягнення аліментів є надуманим. З весни 2018 року і по час подання апеляційної скарги син ОСОБА_3 постійно проживає з батьком. Зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 було з 19 жовтня 2017 року.
09 березня 2023 року Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація видала розпорядження, яким визначила місце проживання сина ОСОБА_3 разом із батьком. 14 лютого 2023 року ОСОБА_2 подала заяву, якою не заперечувала проти визначення місця проживання сина разом із батьком. Вказане розпорядження було отримано ОСОБА_1 з метою юридичної фіксації фактичного стану речей, а саме того, що син проживає разом із батьком.
На даний час жодного спору з приводу права заявника на стягнення аліментів не існує, адже син проживає з батьком і батько має право на отримання аліментів, цього права ніхто не оспорює.
Наявність спору в суді з приводу визначення місця проживання дитини не свідчить про наявність спору про право батька на отримання аліментів на сина, доки він з ним проживає.
Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі посилається на п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, якою не передбачено такої підстави для відмови у видачі судового наказу як «існує спір з приводу права».
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 березня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді ОСОБА_5, судді, які входять до складу колегії: Сушко Л.П., Желепа О.В..
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції, яка надійшла до суду апеляційної інстанції 04 квітня 2025 року.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження надіслана за адресою реєстрації ОСОБА_2 , однак рекомендоване поштове відправлення 20 травня 2025 року повернулося на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідно до Розпорядження Київського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року, щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 10 квітня 2025 року звільнено ОСОБА_5 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку із поданням заяви про відставку.
У зв`язку з неможливістю суддею-доповідачем ОСОБА_5 продовжувати розгляд судової справи №359/585/25( а/п 22-ц/824/8879/2025), Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду №626/06.1-01/25 від 18 квітня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 квітня 2025 року дану справу було призначено головуючому судді - Березовенко Р.В., судді, входять до складу колегії: Мостова Г.І., Лапчевська О.Ф.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року справу прийнято до провадження.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до  ч. 2  ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст. 353 ЦПК України, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам не відповідає, виходячи з наступного.
Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції вважав, що між сторонами існує спір з приводу права заявника на стягнення аліментів, який підлягає вирішенню виключно в позовному, а не наказному провадженні, оскільки в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №752/4565/24 за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської РДА в м. Києві, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської РДА в м. Києві, про визначення місця проживання дитини.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених підстав.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.
Відповідно до положень статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Статтею 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, зокрема, згідно з пунктом 8 частини першою цієї статті визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.
В порядку пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
У частині третій статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
До заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів ОСОБА_1 , окрім іншого, долучив: копію акту обстеження умов проживання від 17 листопада 2023 року, копію розпорядження Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 09 березня 2023 року №83 «Про визначення місця проживання ОСОБА_3 », витяг з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які підтверджують місце проживання сина із заявником та відповідно, його право на звернення до суду про стягнення аліментів.
Відомості про судове провадження у справі №752/4565/24 матеріали справи не містять. В той же час, наявність спору між батьками щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не унеможливлює стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким на законних підставах проживає син та на утриманні якого він знаходиться до набрання законної сили судовим рішенням про визначення місця проживання дитини.
Наведене свідчить, що подана ОСОБА_1 заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів за формою та змістом відповідає приписам ст. 163 ЦПК України.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, судом першої інстанції не враховано положення п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, що у судовому наказі зазначається повідомлення про те, що під час розгляду заяви у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.
З огляду на викладене суд першої інстанції помилково вважав, що вимога заявника не відповідає п. 8 ч. 1 ст. 161 ЦПК України та наявні підстави для відмови у видачі судового наказу.
Враховуючи вищевикладене, ухвала суду першої інстанції, яка постановлена з порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення процесуального питання у відповідності до вимог ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм процесуального права, оскільки висновок суду першої інстанції є передчасним та таким, що не ґрунтується на вимогах процесуального закону.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Шнайдером Сергієм Володимировичем - задовольнити.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2025 року - скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий:                                                                                       Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                     О.Ф. Лапчевська
 
Г.І. Мостова