ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

17 квітня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/10505/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
                               суддів:  Лукманової О.М., Олефіренко Н.А.,        
          розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу    ОСОБА_1 
          на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року (головуючий суддя Мінаєва М.В.) 
          в адміністративній справі №280/10505/24 за позовом ОСОБА_1  до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:

          Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 12.11.2024 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
           1) визнати протиправною діяльність відповідача щодо видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) з утримування з майора позивача суму в розмірі 181572,41 грн, у зв`язку із доведенням факту нез`явлення вчасно на службу без поважних причин;
           2) зобов`язати відповідача визнати протиправною діяльність щодо видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) з утримування з майора позивача суму в розмірі 181572,41 грн, у зв`язку із доведенням факту нез`явлення вчасно на службу без поважних причин.
          Ухвалою суду від 18.11.2024 позовну заяву залишено без руху, на підставі статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів від дня одержання копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, у спосіб подання до суду належним чином оформленої відповідно до статті 167 КАС України заяви про поновлення строків звернення до суду з доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду, з визначенням обставин, які були б об`єктивно непереборними та не залежали від його волевиявлення, були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення у справі процесуальних дій.
           22.11.2024 судом першої інстанції отримана заява позивача про усунення недоліків, у якій він просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити строк звернення до суду з цим позовом. В обґрунтування заяви зазначено, що доводи щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП в редакції, чинній до 19.07.2022 року не обмежене будь-яким строком. Також позивач наводить до прикладу позиції Верховного Суду щодо обчислення строку звернення до суду військовослужбовцями, за якими звернення до адміністративного суду з позовом після закінчення строків, установлених законом, не має безумовним наслідком повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду. При цьому суд касаційної інстанції наголошував, що суд апеляційної інстанції не надав можливості позивачу звернутися із відповідною заявою про поновлення пропущеного строку. Підсумовує, що позивач проходить військову службу, є учасником бойових дій, тому має право на звернення до суду. Крім того, позивач зауважує, що він має право на зупинення провадження у справі на підставі п. 5 ч. 1 ст. 236 КАС України, оскільки перебуває на військовій службі. Вказує, що у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України на тимчасовому місці дислокації військової частини НОМЕР_2 (відсутнє військове містечко, у зв`язку з постійними ротаціями) постійно вимикають освітлення та відсутній інтернет, при цьому сама місцевість перебуває під постійними обстрілами. Позивач, як військовослужбовець, у зв`язку з проходженням військової служби, втратив можливість вільно переміщуватись територією України та не мав можливості своєчасно звернутись до суду.          
          Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року визнано неповажними підстави для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду; позовну заяву повернуто позивачу. 
          Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що сукупність обставин у цій справі вказує на те, що позивачем не було вчинено усіх залежних та можливих від нього дій, які б свідчили про бажання та дійсний намір реалізації наданого законом процесуального права на подання адміністративного позову. Належних доказів на підтвердження наявності обмежень для підготовки позову суду надано не було. 
          Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу від 27.11.2024 року, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження. 
          Вказує, що право позивача на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19.07.2022 року) не обмежене будь-яким строком. 
          Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції ухвали від 27.11.2024 року, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. 
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює їх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. 
Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. 
Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
Вказане узгоджується також з правовою позицією Конституційного Суду України. Так, зокрема, рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13.12.2011 року також визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббіса та інші проти Великобританії», рішення від 22.10.1996, «Девеер проти Бельгії», рішення від 27.02.1980).
Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст.122 КАС України).
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що згідно мотивувальної частини позову та заяви позивача про усунення недоліків позову (а.с. 38-45), позивач не погоджується зі змістом наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2023 №116 «Про результати службового розслідування щодо встановлення місця знаходження і подальшого статусу майора ОСОБА_2 », пунктами 3 та 4 якого зафіксовано, що вина ОСОБА_1 за фактом   нез`явлення вчасно з 02.06.2022 по 10.06.2023 на службу без поважних причин, вчиненого в умовах воєнного стану, є доведеною; помічнику командира батальйону з фінансово-економічної роботи наказано утримати з ОСОБА_1 суму в розмірі 181572,41 грн, яка у зв`язку з доведенням факту нез`явлення вчасно на службу у вказаний період була зайво нарахована. 
При цьому позивач зазначає, що він на даний час є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_2 , у зв`язку з проходженням військової служби втратив можливість вільно переміщуватися територією України та не мав можливості своєчасно звернутися до суду. Вважає, що в наказі Військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2023 №116 безпідставні та бездоказові звинувачення, що принижують його честь і гідність. Зазначає, що 24.02.2022 року добровольцем пішов захищати Батьківщину, не зважаючи на те, що він є інвалідом ІІІ групи (кіста в голові).
Матеріали справи містять Довідку від 24.11.2023 №6, яка видана Військовою частиною НОМЕР_2 (інженерний батальйон) згідно якої зазначено, що ОСОБА_1 з 17.10.2023 року і по теперішній час перебуває на військовій службі у Військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 4).
Також матеріали справи містять витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.10.2023 року №296, згідно якого зазначено, що майора ОСОБА_1 , колишнього офіцера групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_4 призначеного наказом командира військової НОМЕР_5 від 10.10.2023 №364 на посаду командира інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_2 , вважати таким, що 16.10.2023 року вибув до нового місця служби (а.с. 7).
При цьому, згідно виписного епікризу із медичної карти стаціонарного хворого №4354 ОСОБА_1 в період з 26.06.2023 по 26.07.2023 перебував у медичному закладі на лікуванні (а.с. 10-12).
Також матеріали справи містять інші медичні документи, що підтверджують перебування позивача в медичних закладах на лікуванні в період з червня 2022 року по червень 2023 року.
Водночас, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.06.2023 №116 «Про результати службового розслідування щодо встановлення місця знаходження і подальшого статусу майора ОСОБА_2 » встановлено, що у період з 02.06.2022 по 10.06.2023 року. 
Суд першої інстанції зазначив, що з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 щодо оскарження дій по виданню наказу від 20.06.2023 № 116 позивач звернувся до суду 12.11.2024 (через підсистему «Електронний суд»), тобто з пропуском місячного строку звернення до суду. Суд першої інстанції дійшов висновку, що строк звернення до суду з цим позовом сплив 20.07.2023.
Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погодитися не може.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, вказані обставини справи дають підстави для висновку, що позивач дійсно перебуває у Збройних Силах України, що впливає на поважність пропуску строку звернення до адміністративного суду.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання неповажними підстав для поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та необґрунтовано повернув позовну заяву позивачу, оскільки перебування позивача на службі у Збройних Силах України, а також перебування його на лікуванні є поважною причиною для поновлення строку звернення до адміністративного суду. 
          Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що обставини справи (служба позивача в ЗСУ) та наявність медичних документів позивача (перебування на лікуванні) дають підстави для висновку про неможливість позивача своєчасно звернутися до суду з позовом.
     Це є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, який підлягає поновленню.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. 
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. 
Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. 
Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Однак, служба позивача в ЗСУ та наявність медичних документів позивача (перебування на лікуванні) є поважними причинами для поновлення строку звернення до суду.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові від 23.02.2023 у справі №640/7095/22 при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану додатково слід брати до уваги, зокрема:
територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; 
ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; 
тривалість самого процесуального строку та час, який минув з дати завершення процесуального строку; 
наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку; 
поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини. 
Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 у справі № 320/1753/23.
Неможливість здійснення процесуальних дій учасником процесу задля визнання підстави поважною причиною пропуску процесуального строку має бути реальною. 
Суд апеляційної інстанції вважає, що неможливість здійснення позивачем процесуальних дій є реальною та поважною причиною пропуску позивачем строку звернення до суду.
Суд апеляційної інстанції враховує обставини щодо введення в Україні воєнного стану та проходження позивачем військової служби, а також перебування позивача на лікуванні в медичних закладах.
При цьому, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про що зазначено Верховним Судом у справі № 560/6732/22 та Великою Палатою Верховного Суду у справі № 362/643/21.
При цьому Верховний Суд у постанові від 24.10.2024 у справі № 200/38/23 зауважив: «…колегія суддів критично оцінює наведені у касаційній скарзі доводи про те, що суди попередніх інстанцій не повно встановили обставини у справі, залишили поза увагою, що позивачка є учасником бойових дій та дійшли помилкових висновків про неповажність причин пропуску звернення до суду, що мало наслідком позбавлення позивача гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права доступу до суду, оскільки скаржниця, оперуючи загальними поняттями та правовими позиціями, не конкретизувала яким саме обставинам, що мають значення для правильного вирішення питання, суди не надали оцінки, у чому полягає помилковість висновків про неповажність порушення строку подання позовної заяви та чим насправді зумовлено незвернення до суду протягом такого тривалого періоду…». 
Водночас, у справі що розглядається (№280/10505/24) пропуск строку звернення до суду позивачем конкретизовано перебуванням не тільки у ЗСУ, а й перебуванням позивача на лікуванні, що підтверджується медичними документами.
При цьому, оцінку цим медичним документам можна надати тільки в ході розгляду справи.
          З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позову позивачу.
          З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачу слід забезпечити право доступу до правосуддя з зазначеним позовом, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції про повернення позову  підлягає скасуванню, справу слід направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 312, 320, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 –  задовольнити.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 27.11.2024 року – скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 17.04.2025 та оскарженню не підлягає.
   
Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко