КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/2691/2025                                                             Доповідач - Ратнікова В.М.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
       м. Київ                                                                                             Справа № 524/1480/24
03 квітня 2025 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Ратнікової В.М.
суддів                          - Борисової О.В.    
                                     - Ящук Т.І.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Луценка Владислава Віталійовича на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 серпня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Потабенко Л.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, -
в с т а н о в и в :
У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми.
 Позовні вимоги обгрунтовані тим, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 лютого 2022 року у справі № 761/21715/21 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та стягнення 3 % річних від простроченої суми, зокрема, стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ,   АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на оплату послуг електропостачання та газопостачання будинку за адресою АДРЕСА_2 в розмірі 71373,19 грн, витрати на оплату послуг профобслуговування систем газопостачання будинку за адресою АДРЕСА_2 - 3 570, 60 грн, а також 3% річних - 5412,39 грн, та інфляційні втрати - 12796,07 грн, а всього разом стягнути з ОСОБА_2 93152,25 грн., на користь позивача ОСОБА_1 . 
11 березня 2022 року рішення Обухівського районного суду Київської області у справі № 761/21715/21 набрало законної сили, що підтверджується відміткою на самому рішенні.
17 серпня 2022 року Обухівським районним судом Київської області було видано виконавчий лист № 761/21715/21 про стягнення з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрат на оплату послуг електропостачання та газопостачання будинку за адресою АДРЕСА_2 - 71373,19 грн, витрат на оплату послуг профобслуговування систем газопостачання будинку за адресою АДРЕСА_2 - 3 570, 60 грн, а також 3% річних - 5412,39 грн, та інфляційних втрат -12796,07 грн, а всього разом стягнення з ОСОБА_2 - 93152,25 грн на користь позивача ОСОБА_1 . 
 25 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Чучковим Михайлом Олександровичем було відкрито виконавче провадження ВП №70856625 з примусового виконання виконавчого листа № 761/21715/21.
Згідно листа приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова Михайла Олександровича, ОСОБА_2 станом на 09 лютого 2024 року рішення у справі №761/21715/21 не виконала, заборгованість складає 102939 грн 47 коп. з яких сума коштів до стягнення: 93 152,25 (дев`яносто три тисячі сто п`ятдесят дві) гривні 25 копійок.
Позивач вважала, що оскільки відповідач ОСОБА_2 належним чином не виконала свої зобов`язання щодо сплати заборгованості, то повинна їй сплатити 3 % річних, інфляційні втрати відповідно до статті 625 ЦК України за весь час прострочення грошового зобов`язання, яке визначено судовим рішенням у справі №761/21715/21, в сумі 93 152,25 грн.
З урахуванням викладених обставин, збільшивши розмір позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на її, ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), користь за період з 11 березня 2022 року по 09 травня 2024 року інфляційні втрати у розмірі 28 710,65 грн, 3 % річних у розмірі 6 053,45 грн, а також понесені позивачем судові витрати: судовий збір  та витрати на правничу допомогу.
Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 серпня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким заочним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Луценко Владислав Віталійович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати  28 710 грн, 3 % річних 6 053 грн. за час не виконання з 11 березня 2022 року по 09 травня 2024 року грошового зобов`язання, передбаченого рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 лютого 2022 року у справі № 761/21715/21; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у даній справі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які позивач посилалась в обгрунтування своїх вимог.
Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 інфляційних втрат та 3 % річних за час невиконання грошового зобов?язання, передбаченого рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 лютого 2022 року у справі № 761/21715/21, починаючи з 11 березня 2022 року (день набрання законної сили) по 09 травня 2024 року.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції помилково ототожнив стягнення інфляційних втрат та 3 % річних рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 лютого 2022 року у справі № 761/21715/21 із стягненням інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання цього ж рішення суду (передбаченого ним грошового зобов`язання) за проміжок часу з 11 березня 2022 року по 09 травня 2024 року, а відтак, дійшов до висновку, який не відповідає фактичним обставинам справи.
При цьому, суд першої інстанції фактично визнав, що нараховані позивачкою інфляційні втрати та 3% річних на основну суму боргу (на 74 943,79 грн) є обґрунтованими, проте відмовив в задоволенні позову з тих підстав, що позивач таких вимог (розрахунків) у даній справі не заявляла.
Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини 5 статті 265 Цивільного процесуального кодексу України: «У резолютивній частині рішення зазначаються: 1) висновок суду про задоволення позову, чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог».
Таким чином, на переконання сторони позивача, якщо суд дійшов до висновку про те, що нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України належить здійснювати тільки на суму основного боргу, то у такому випадку суд першої інстанції повинен був задовольнити позовні вимоги частково та застосувати положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахувавши три проценти річних та інфляційні втрати на суму основного боргу ( на суму 74 943,79 грн).
Крім того, судом першої інстанції не врахована судова практика Верховного Суду, в постановах якого зроблено висновок про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, яке визначено судовим рішенням.
Відзиву на апеляційну скаргу  відповідачем до апеляційного суду не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду  у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 08 лютого 2022 року у справі № 761/21715/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про стягнення витрат на оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та стягнення 3% річних від простроченої суми, задоволено частково. 
Стягнуто з кожного ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 витрати на оплату послуг електропостачання та газопостачання будинку за адресою АДРЕСА_2 по - 71373,19 грн., витрати на оплату послуг профобслуговування систем газопостачання будинку за адресою АДРЕСА_2 по - 3 570, 60 грн., а також 3% річних по - 5412,39 грн., та інфляційні втрати по - 12796,07 грн., а всього разом стягнути з кожного з відповідачів по - 93152,25 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. ( а.с. 17-25).
Рішення суду у справі № 761/21715/21 сторонами не оскаржувалось, набрало законної сили 11 березня 2022 року.
На виконання зазначеного рішення суду Обухівським районним судом Київської області 17 серпня 2022 року видано виконавчий лист, який подано стягувачем до органу, який здійснює примусове виконання рішень.
 Виконавчий лист № 761/21715/21 від 17 серпня 2022 року, де боржником є ОСОБА_2 , перебуває на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Київської області Чучкова Михайла Олександровича.
25 січня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Чучковим Михайлом Олександровичем відкрито виконавче провадження №70856625 з примусового виконання виконавчого документу - виконавчого листа № 761/21715/21 від 17 серпня 2022 року, де боржником є ОСОБА_2 (а.с. 23).
Згідно листа приватного виконавця виконавчого округу Київської області                  Чучкова М.О. від 09.02.2024 року ВП№ 70856625 відрахування по виконавчому листу не проводилися, боржник ОСОБА_5 станом на 09.02.2024 року має заборгованість 102 939 грн. 47 коп. з яких сума коштів до стягнення: 93 152, 25 грн.; основна винагорода виконавчого провадження 9 315,22 грн.; витрати виконавчого провадження 472,00 грн (а.с. 28-29).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що інфляційні втрати та 3 % річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, їх нарахування проводиться лише на суму основного боргу, яка у даному випадку відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 лютого 2022 року становить 74 943,79 грн. Позивач таких вимог у даній справі не заявляв.А наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат на встановлену Обухівським районним судом Київської області рішенням від 08 лютого 2022 року у справі №761/21715/21 заборгованість, до складу якої входить три проценти річних та інфляційних втрат, не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності у відповідності до ст. 61 Конституції України, яка передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає з наступних підстав.
Відповідно до положень статей 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до частини першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частиною другою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.
Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Згідно із статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Згідно з вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на вищенаведені норми права, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, провадження                        № 14-241 цс 19 та № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591 цс 18. Крім того, Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 535/757/17, провадження                                       № 61-30148 св 18, зроблено аналогічний висновок щодо подібних правовідносин.
Отже, у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що ОСОБА_2 має невиконане грошове зобов`язання перед ОСОБА_1 , яке визначено судовим рішенням від 08 лютого 2022 року у справі № 761/21715/21, у загальній сумі 93 152,25 грн.
Рішення суду у справі № 761/21715/21 відповідачка не виконала, а відтак, в цій справі правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                         № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446 цс 18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.
У зв`язку із викладеним, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нарахуванняінфляційних і 3 % річних  слід проводити лише на суму основного боргу, яка відповідно до рішення Обухівського районного суду Київської області від 08 лютого 2022 року становить 74 943,79 грн, оскільки базова сума для обчислення сум, визначених статтею 625 ЦК України, є прострочена сума, визначена у судовому рішенні № 761/21715/21, що становить                              93 152,25 грн.
Указане повністю підтверджує доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Луценка Владислава Віталійовича.
Дослідивши розрахунок заборгованості позивача щодо складової вимоги заборгованості - інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих на суму боргу, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.
Як вже зазначалося вище, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.
Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у наступному місяці. 
На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (366) (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.
За пред`явленими вимогами позивач просив стягнути три проценти річних від простроченої суми 93 152,25 грн за період з 11 березня 2022 року (з дня набрання законної сили рішення) по 09 травня 2024 року включно у розмірі 28 710,65 грн - інфляційні втрати, 6 053,45 грн -3 % річних.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи,  рішення суду у справі                   № 761/21715/21 сторонами не оскаржувалось, набрало законної сили 11 березня 2022 року. Грошове зобов`язання з повернення боргу, яке визначено судовим рішенням від 08 лютого 2022 року у справі № 761/21715/21, у загальній сумі 93 152,25 грн відповідач ОСОБА_2 не виконала, а тому прострочення відповідача розпочалося з наступного дня після дати набрання судовим рішенням у справі № 761/21715/21 законної сили, тобто, з 12 березня 2022 року. Саме з цього дня слід розраховувати інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми 93 152,25 грн відповідно до частини другою статті 625 ЦК України.
За проведеними обчисленнями, з урахуванням методики розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини другою статті 625 ЦК України, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що за період прострочення виконання грошового зобов?язання з 12 березня 2022 року по 09 травня 2024 року, що дорювнює 790 днів, розмір інфляційних втрат становить 28 954,38 грн, 3% річних - 6 045,80 грн.
За наведених вище обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми підлягають частковому задоволенню. З відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню                 3 % річних від простроченої суми у розмірі 6 045,80 грн, а також інфляційне збільшення, яке в межах заявлених позивачем вимог в цій частині складової заборгованості відповідно частина 1 статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), слід стягнути у розмірі 28 710,65 грн.
Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Луценка Владислава Віталійовича правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не дослідив усіх передбачених нормою права юридичних фактів, наявність яких впливає на остаточний результат справи, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, без оцінки вказаних обставин у сукупності, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Таким чином, суд першої інстанції, у межах наданих йому процесуальним законодавством повноважень, не був позбавлений можливості самостійно зробити розрахунок заборгованості, якщо не погодився з розрахунком, наданим позивачем, оскільки незгода з наданим суду розрахунком не є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі.
Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це,відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають частковому задоволенню.
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково (99,98%), а тому понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати, що складються з судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у пропорційному розмірі до задоволених вимог, що становить  3027,39 грн слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .
Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з такого.
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі                      № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.  
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі           № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката,  суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.
Із наданих та досліджених доказів на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги колегією суддів апеляційного суду встановлено  що,  звертаючись до суду апеляційної інстанції, представник позивача просив суд стягнути з ОСОБА_2 витрати на професійну допомгу
 На підтвердження понесених витрат на правову допомогу сторона позивача надала копію договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2024 року, що підписаний сторонами Адвокатським об`єднанням «Анверіс» та ОСОБА_1   та договір № 25/04/24 про надання правничої допомоги від 25 квітня 2024 року підписаний Адвокатським бюро «Владислава Луценка» та  ОСОБА_1 (а.с. 12-14, 55).
Згідно акту №12 прийому-передачі послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги від 12 лютого 2024 року клієнту було надано виконавцем- Адвокатським об`єднанням «Анверіс» такі послуги: 
збір доказової бази для подання їх до Автозаводського районного суду міста Кременчука разом із позовною заявою від 13 лютого 2024 року до Автозаводського районного суду міста Кременчука про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та стягнення 3 % річних від простроченої суми де відповідачем є ОСОБА_2 -1 година- 4 000 грн.
  проведення розрахунків,викладених у позовній заяві від 13 лютого 2024 року до Автозаводського районного суду міста Кременчука про стягнення інфляційних втрат  за час прострочення та стягнення 3 % річних від простроченої суми, де відповідачем є ОСОБА_2 хв-2000 грн.
написання позовної заяви від 13 лютого 2024 року до Автозаводського районного суду міста Кременчука про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та стягнення 3 % річних від простроченої суми, де відповідачем є ОСОБА_2 - 3 год. 30 хв. -14 000 грн.
 Згідно акту приймання-передачі послуг № 10/05/24 за договором № 25/04/24 від 25 квітня 2024 року клієнту було надано виконавцем- Адвокатським бюро «Владислава Луценка» послуги з написання заяви про збільшення розміру позовних вимог з проведенням розрахунку у справі № 524/1480/24 - 2 год. - 8 000 грн.
Загальна вартість таких послуг, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, оцінена позивачем в сумі 28 000,00 грн, яку сторона позивача просить стягнути з відповідача.
Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничу допомогу адвоката, які включають послуги: збір доказової бази для подання їх до суду разом із позовною заявою від 13 лютого 2024 року, проведення розрахунків, викладених у позовній заяві від 13 лютого 2024 року, написання позовної заяви від 13 лютого 2024 року зводяться до єдиної дії - формування правової позиції позивача та є складовими підготовки позовної заяви до суду і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окремі послуги.
Витрати та тривалість такої роботи адвоката, що стосуються складання заяви про збільшення розміру позовних вимог, з проведенням розрахунку у справі № 524/1480/24, вартістю 8 000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими, а тому такі витрати не можуть бути стягнуті в повному обсязі.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Керуючись критеріями, визначеними частиною третьою статті 141 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що  судові витрати позивачки  на професійну правову допомогу в суді першої інстанції підлягають стягненню з відповідачки в сумі 5 000,00 грн, який відповідає критерію реальності адвокатських послуг та критерію обґрунтованості їхнього розміру, такі витрати мають характер необхідних і пропорційні із складністю справи та виконаною адвокатом роботою в суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 509, 526, 598, 599, 625 ЦК України, ст.ст. 1,3  Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст.ст. 4, 5, 137, 141,  367, 374,  376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Луценка Владислава Віталійовича задовольнити частково.
 Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) інфляційні втрати у розмірі 28 710,65 грн., та 3 % річних у розмірі 6 045,80 грн, а всього 34 756,45 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, що складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у суді першої інстанції, у розмірі 8 027,39 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                              Судді: