ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2025 року                                                    м. Дніпро         Справа №  908/3236/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Чередка А.Є. (доповідач)      
суддів: Мороза В.Ф., Верхогляд Т.А.,
при секретарі судового засідання: Ліпинському М.О.,           

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 

на ухвалу Господарського суду Запорізької області (суддя Ніколаєнко Р.А.) від 27.06.2023  р. з розгляду заяви кредитора Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” про покладення солідарної відповідальності на керівника боржника у справі №  908/3236/21

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" (03037, м. Київ, проспект Лобановського Валерія, буд. 56, код ЄДРПОУ 41189553)
до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр медичної візуалізації "Малахіт" (69035, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 143, код ЄДРПОУ 39276492)
про  банкрутство, -
      
                                                        ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27.06.2023  р. у справі №  908/3236/21:
-          заяву кредитора – Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” про покладення на директора Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр медичної візуалізації “Малахіт” ОСОБА_1 солідарної відповідальності та стягнення з останнього на користь Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” грошових коштів в розмірі вимог, які внесені до реєстру вимог кредиторів, - задоволено;
-          стягнуто з ОСОБА_1 , як з особи, яка відповідно до закону несе солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів Боржника – Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр медичної візуалізації “Малахіт”, на користь Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” 4  729  612,99 грн заборгованості  за зобов`язаннями Боржника.
Не погодившись з вказаною ухвалою господарського суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_1 , в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 27.06.2023 р. у справі №  908/3236/21.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема зазначає, що в даному випадку відсутній факт перевищення сумарного розміру зобов`язань над розміром всіх активів боржника, а зазначені у заяві арбітражним керуючим суми активів, зобов`язань та чистих активів ТОВ “ЦМВ “Малахіт” станом на 31.12.2020 не відповідають дійсності, що пов`язано з тим, що арбітражний керуючий при визначенні (встановленні) вказаних сум керувався лише первісною фінансовою звітністю малого підприємства, поданою ТОВ “ЦМВ “Малахіт” 18.01.2021, однак 18.12.2021 ТОВ “ЦМВ “Малахіт” було подано нову (уточнену) фінансову звітність малого підприємства (баланс на 31.12.2020), згідно з якою розмір активів ТОВ “ЦМВ “Малахіт” складав 8389,5 тис. грн, в той час як розмір зобов`язань – 6097,8 тис. грн. При цьому апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково та безпідставно не було враховано саме уточнену фінансову звітність малого підприємства (баланс на 31.12.2020 року), подану ТОВ “ЦМВ “Малахіт” до ГУ ДПС у Запорізький області 18.12.2021р. 
Водночас апелянт вважає, що судом першої інстанції помилково було встановлено коло кредиторів, перед якими боржник мав невиконані зобов`язання на кінець звітного періоду 2020 року. Так, на думку апелянта судом першої інстанції не було враховано наступне: 
-          зобов`язання зі сплати суми заборгованості перед ТОВ “Діатех-Україна” виникло у боржника ще на початку 2016 року, а тому станом на початок 2019 року щодо суми несплаченої заборгованості перед цією юридичною особою сплив строк позовної давності, у зв`язку з чим сума цієї заборгованості була списана з обліку боржника як безнадійна кредиторська заборгованість ще в кінці 2019 року;
-          у своїй заяві ФОП Бєлан Б.О. підтвердив, що між ним та ТОВ “ЦМВ “Малахіт” існувала усна домовленість, у відповідності до якої ФОП Бєлан Б.О. не буде вимагати від ТОВ “ЦМВ “Малахіт” сплати заборгованості до літа 2021 року;
-          загальна сума заборгованості перед АТ “Таскомбанк” складалася зокрема з сум боргу за процентами та пені, розміри яких керівнику боржника були невідомі, а їх сплата АТ “Таскомбанк” від ТОВ “ЦМВ “Малахіт” не вимагалася;
-          ТОВ “ЦМВ “Малахіт” не визнавало наявності будь-яких невиконаних зобов`язань перед ТОВ “Маресто Україна” до вирішення спору у господарському суді у відповідній справі, рішення в якій набрало законної сили лише 26.07.2021р.;
-          керівник ТОВ “ЦМВ “Малахіт” Лобанов В.О. станом на 31.12.2020р. не вважав дійсним існування заборгованості ТОВ “ЦМВ “Малахіт” перед ФОП Лобанов В.О. за договором оренди і за певних обставин, які складалися на той час, розраховував на можливе прощення цієї заборгованості, тим паче якщо б така заборгованість у сукупності з іншими заборгованостями, строк виконання яких настав, за його усвідомленням безумовно свідчила б про наявність ознак неплатоспроможності ТОВ “ЦМВ “Малахіт”.
Отже апелянт вважає, що наведені вище пояснення обґрунтовують відсутність у керівника боржника безумовного усвідомлення існування всіх вказаних заборгованостей та врахування їх в обліку ТОВ “ЦМВ “Малахіт” станом на 31.12.2020р., що на його думку свідчить про відсутність матеріально-правових підстав для покладення на ОСОБА_1 солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів.
Також апелянт стверджує, що судом першої інстанції залишені поза увагою обставини щодо режиму, специфіки, характеру діяльності боржника та обставини, за яких виникли фінансові ускладнення його діяльності, а саме непередбачувані обставини, які продовжувались протягом 2020 та 2021 років та які пов`язані з введеним в Україні карантином.
Крім зазначеного апелянт вважає, що звернення кредиторами своїх вимог до керівника боржника має відбуватися у формі позову, як це визначено у ст. 12 ГПК України. 
Апелянт зазначає, що посилання суду першої інстанції на обов`язок особи, яка притягується до солідарної відповідальності, спростувати презумпцію своєї винності, суперечить положенням ст. 62 Конституції України. 
Серед іншого апелянт вказує на те, що введення у Кодексі України з процедур банкрутства нового виду цивільно-правової відповідальності – солідарної відповідальності керівника боржника перед кредиторами, суперечить ч. 3 ст. 96 ЦК України, у відповідності до якої учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника. При цьому солідарну відповідальність керівника юридичної особи – боржника перед кредиторами діючий ЦК України взагалі не передбачає.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.08.2023  р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 27.06.2023  р. з розгляду заяви кредитора Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” про покладення солідарної відповідальності на керівника боржника у справі №  908/3236/21, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 24.10.2023 р.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.10.2023  р. розгляд апеляційної скарги відкладено в судове засідання на 05.12.2023  р.
30.11.2023 р. Товариством з обмеженою відповідальністю “Маресто Україна” подано до суду клопотання про зупинення провадження у справі №  908/3236/21 до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.09.2023 р. у цій же справі.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.12.2023  р. клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю “Маресто Україна” про зупинення провадження за даною апеляційною скаргою у справі №  908/3236/21 – задоволено; зупинено провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 27.06.2023  р. з розгляду заяви кредитора Акціонерного товариства "Банк інвестицій та заощаджень" про покладення солідарної відповідальності на керівника боржника у справі №  908/3236/21 до розгляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.09.2023  р. у справі №  908/3236/21.
Постановою Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 04.09.2024  р. у справі №  908/3236/21 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" задоволено частково, мотивувальну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду від 19.09.2023 у справі №  908/3236/21 змінено та викладено у редакції цієї постанови.
24.12.2024  р. Акціонерним товариством "Банк інвестицій та заощаджень" подано клопотання про поновлення провадження у справі у зв`язку із розглядом судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Маресто Україна" на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 19.09.2023  р. у справі №  908/3236/21.
На підставі розпорядження керівника апарату суду щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Коваль Л.А. – члена колегії суддів, визначеного протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2023 року, та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.01.2025  р., для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі головуючого судді – Чередка А.Є., суддів – Мороза В.Ф., Верхогляд Т.А.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.01.2025  р. поновлено апеляційне провадження у справі №  908/3236/21, розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 22.04.2025 р.
Учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 27.06.2023  р. у справі №  908/3236/21.
Апелянт та інші учасники провадження у справі наданим їм правом участі у судовому засіданні не скористалися та не забезпечили явку в судове засідання своїх повноважних представників, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується відповідними матеріалами справи.
Враховуючи, що неявка представників учасників справи в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, а явка представників учасників справи в судове засідання апеляційним судом не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу по суті у відсутності представників учасників справи. 
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 23.11.2021 у справі №  908/3236/21 Господарський суд Запорізької області відкрив провадження у справі про банкрутство боржника – ТОВ “Центр медичної візуалізації “Малахіт”. Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Данілова Артема Івановича.  
Постановою Господарського суду Запорізької області від 23.11.2022 у цій справі боржника – ТОВ “ЦМВ “Малахіт” визнано банкрутом та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором боржника призначено арбітражного керуючого Данілова А.І. (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого №  486 від 04.04.2013).
24.12.2022 р. Господарський суд Запорізької області здійснив офіційне оприлюднення повідомлення про визнання Боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури на офіційному вебпорталі “Судова влада України” (номер публікації 69599).
28.09.2022  р. розпорядник майна Боржника, арбітражний керуючий Данілов А.І. звернувся до Господарського суду Запорізької області із заявою про покладення солідарної відповідальності на керівника Боржника.
Ухвалою від 12.12.2022 у цій справі Господарський суд Запорізької області залишив без задоволення заяву арбітражного керуючого Данілова А.І. про покладення солідарної відповідальності на керівника боржника – ТОВ “Центр медичної візуалізації “Малахіт” ОСОБА_1 за незадоволення вимог кредиторів, чиї вимоги визнані в межах справи №  908/3236/21 в сумі 10  384  337,61 грн, при цьому визнав порушеними керівником боржника – ТОВ “Центр медичної візуалізації “Малахіт” ОСОБА_1 строки подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності ознак неплатоспроможності Боржника.
У травні 2023 р. до Господарського суду Запорізької області від кредитора – АТ “Банк інвестицій та заощаджень” надійшла заява про покладення солідарної відповідальності на керівника Боржника та стягнення з керівника грошових коштів у розмірі вимог, які внесені до реєстру вимог кредиторів.
Заява АТ “Банк інвестицій та заощаджень” мотивована тим, що ухвалою від 12.12.2022 у справі №  908/3236/21 Господарський суд Запорізької області визнав порушеним керівником Боржника – ТОВ “Центр медичної візуалізації “Малахіт”, ОСОБА_1 , строк подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності ознак неплатоспроможності.
Під час розгляду вказаної заяви місцевим господарським судом встановлено, що матеріалами реєстраційної справи боржника, відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що ТОВ “ЦМВ “Малахіт” утворено 27.06.2014, до складу засновників Товариства серед чотирьох фізичних осіб увійшов ОСОБА_1 , який також став керівником новоутвореного Товариства та виконував повноваження керівника протягом діяльності Товариства. Згідно Статуту ТОВ “ЦМВ “Малахіт” 2018 року, затвердженого загальними зборами учасників 22.08.2018, ОСОБА_1 став єдиним учасником Товариства.
Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27.06.2023  р. у справі №  908/3236/21:
-          заяву кредитора – Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” про покладення на директора Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр медичної візуалізації “Малахіт” ОСОБА_1 солідарної відповідальності та стягнення з останнього на користь Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” грошових коштів в розмірі вимог, які внесені до реєстру вимог кредиторів, - задоволено;
-          стягнуто з ОСОБА_1 , як з особи, яка відповідно до закону несе солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів Боржника – Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр медичної візуалізації “Малахіт”, на користь Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” 4  729  612,99 грн заборгованості  за зобов`язаннями Боржника.
Обґрунтовуючи зазначену ухвалу від 27.06.2023  р. місцевий господарський суд дійшов висновків, що Акціонерне товариство “Банк інвестицій та заощаджень”, після того як господарський суд виявив порушення керівником боржника ОСОБА_1 строків подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності ознак неплатоспроможності та зазначив про це в ухвалі від 12.12.2022 у справі №  908/3236/21, правомірно реалізувало передбачене ч. 6 ст. 34 КУзПБ право на звернення кредиторів своїх вимог до керівника боржника у якості солідарної відповідальності. У зв`язку з чим суд виснував, що заяву Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” про покладення на директора боржника ОСОБА_1 солідарної відповідальності слід задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 , як з особи, яка відповідно до закону несе солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів боржника – Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр медичної візуалізації “Малахіт”, на користь Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” 4  729  612,99 грн заборгованості за зобов`язаннями Боржника.
Розглядаючи питання про законність та обґрунтованість ухвали господарського суду від 27.06.2023  р., яка і є предметом апеляційного оскарження, колегія суддів апеляційного господарського суду враховує наступне.
Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
На час постановлення оскаржуваної ухвали набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника – юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.
Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992р., № 31, ст. 440 із наступними змінами). 
Предметом апеляційного перегляду у цій справі є питання наявності або відсутності підстав для задоволення кредитором власних вимог шляхом індивідуального звернення стягнення окремо з керівника боржника як солідарної відповідальності відповідно до частини шостої статті 34 КУзПБ.
У зв`язку з цим колегія суддів апеляційного господарського суду передусім звертається до правових висновків Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 04.09.2024  р. у справі №  908/3236/21.
Так, щодо співвідношення конкурсного імунітету та індивідуального задоволення вимог кредиторів під час покладення на керівника боржника солідарної відповідальності Верховним Судом зазначено про таке.
Провадження у справі про банкрутство за своєю суттю є конкурсним процесом, основною метою якого є, зокрема, почергове, пропорційне у межах черги і справедливе задоволення вимог всієї сукупності кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів.
Унаслідок конкуренції прав кредиторів за умови недостатності майна боржника виникає необхідність у спеціальному правовому регулюванні.
Для належного забезпечення погашення різних категорій вимог у конкурсному процесі визначальним є саме принцип конкурсного імунітету, за якого після порушення справи про неплатоспроможність майнові активи боржника підпадають під захист закону від стягнень основної маси його кредиторів. За цим принципом забороняється задоволення вимог з майна боржника поза межами конкурсного процесу, а вимоги виявлених кредиторів задовольняються на колективній основі за правилами, що визначають пропорційний розподіл майнових активів боржника на користь усієї сукупності кредиторів з урахуванням черговості цих вимог.
Отже зміст конкурсного імунітету полягає в забезпеченні виключно колективного задоволення вимог сукупності усіх виявлених кредиторів та унеможливленні задоволення індивідуальних вимог окремих конкурсних кредиторів до неплатоспроможного боржника. Цей принцип закріплює усю конструкцію провадження у справі про банкрутство і спрямований на попередження або усунення будь-яких переваг або преференцій одних кредиторів на шкоду іншим. Колективний характер задоволення вимог сукупності кредиторів реалізується в межах та за правилами провадження у справі про банкрутство.
Тож принцип конкурсного імунітету полягає у недопущенні задоволення вимог одних кредиторів за рахунок майнових активів боржника на шкоду іншим кредиторам та поширюється на майно, що належить саме боржнику.
Забезпечення реалізації принципу конкурсного імунітету, а також судового контролю у відносинах неплатоспроможності та банкрутства, за яким усі рішення чи дії, що можуть вплинути на майнові активи боржника, мають бути підконтрольні суду, який здійснює провадження у справі про банкрутство, покликано нівелювати негативний вплив на зміну розміру або складу ліквідаційної маси боржника задля задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника.
А тому принцип конкурсного імунітету кредиторів означає, що кредитор не має права задовольнити свої вимоги до боржника інакше як у межах відкритого провадження у справі про банкрутство, кредитори можуть задовольнити свої вимоги за правилами конкретної конкурсної процедури, що здійснюється під судовим контролем суду, який здійснює провадження у справі про банкрутство відповідного боржника.
Щодо правової природи солідарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство судова колегія, з урахуванням висновків Верховного Суду у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладених у постанові від 04.09.2024  р. у справі №  908/3236/21, зазначає наступне.
Так, за приписами абзацу першого частини шостої статті 34 КУзПБ (тут і далі застосовується в редакції цього Кодексу, чинної на момент звернення кредитора, АТ “Банк інвестицій та заощаджень” у травні 2023 року із заявою про покладення солідарної відповідальності у спірних правовідносинах) боржник зобов`язаний у місячний строк звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами (загроза неплатоспроможності), та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з абзацом другим частини шостої цієї статті КУзПБ, якщо органи управління боржника допустили порушення цих вимог, вони несуть солідарну відповідальність за незадоволення вимог кредиторів. Питання порушення органами управління боржника зазначених вимог підлягає розгляду господарським судом під час здійснення провадження у справі. У разі виявлення такого порушення про це зазначається в ухвалі господарського суду, що є підставою для подальшого звернення кредиторів своїх вимог до зазначених осіб.
Отже, солідарна відповідальність полягає у залученні третіх осіб - керівника боржника (органів управління боржника), який (які) не звернувся (звернулися) до господарського суду про відкриття провадження у справі про банкрутство в місячний термін у разі наявності загрози неплатоспроможності юридичної особи, щодо якої в подальшому відкрито та здійснюється провадження у справі про банкрутство, до солідарного обов`язку з виконання грошових зобов`язань боржника. Тобто солідарна відповідальність є правовим механізмом захисту та відновлення прав кредиторів (які були необізнані з вини боржника про стан його неплатоспроможності як під час вступу з ним у господарські відносини, так й після цього, під час погіршення платоспроможності боржника до стану загрози неплатоспроможності) за рахунок особистого майна керівника (органів управління) боржника, тобто майна, відмінного від майна боржника (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.03.2021 у справі N 910/3191/20, від 15.06.2021 у справі N 910/2971/20, від 14.09.2021 у справі N 902/1023/19, від 30.03.2023 у справі N 910/13909/20, від 20.07.2023 у справі N 924/408/21).
Звідси застосуванням "солідарної відповідальності" законодавець стимулює виконання боржником обов`язку з подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності відповідних умов (загрози неплатоспроможності), тоді як для кредитора подання такої заяви є правом, обумовленим лише наявністю у нього незадоволених / невиконаних боржником зобов`язань за вимогами кредитора (стаття 1, частини перша, друга статті 34, частина шоста статті 39 КУзПБ).
Як було зазначено вище, принцип конкурсного імунітету кредиторів визначає умови щодо задоволення вимог до боржника, в той час як абзац другий частини четвертої статті 34 КУзПБ передбачає, що встановлення ухвалою господарського суду порушення органами управління боржника вимог абзацу першого частини четвертої статті 34 цього Кодексу є підставою для подальшого звернення кредиторів своїх вимог до зазначених осіб, тобто не до боржника, а до органів управління боржника.
Задоволення кредитором або кредиторами своїх вимог за рахунок солідарної відповідальності керівника та/або органів управління боржника, тобто інших осіб, ніж боржник, не призводить до зміни розміру або складу ліквідаційної маси боржника убік зменшення активів, за рахунок яких підлягають задоволенню кредиторські вимоги, а навпаки, має наслідком зменшення сукупного розміру кредиторських вимог і, як наслідок, більш ефективне задоволення таких кредиторських вимог.
Проте таке задоволення вимог кредиторів в обхід встановленої КУзПБ процедури та порядку їх задоволення суперечить самій процедурі та меті здійснення провадження у справі про банкрутство, відкриття якого передбачає пріоритет колективного задоволення вимог кредиторів боржника (за рахунок його активів у межах відповідної конкурсної процедури з пропорційним у межах черги розподіленням, відповідно до закону, цих активів з метою задоволення вимог кредиторів) над індивідуальним задоволенням вимог окремого кредитора (кредиторів) у межах покладення солідарної відповідальності на керівника/органи управління боржника.
Таким чином, беручи до уваги принцип конкурсного імунітету, що діє разом із принципом судового контролю процедури банкрутства, не допускається стягнення кредитором або кредиторами з керівника / органів управління боржника коштів у рахунок індивідуального погашення заявлених вимог поза межами конкретної конкурсної процедури.
Крім того, у справі про банкрутство солідарна відповідальність покладається за таке порушення (неподання боржником, який перебував у стані загрози неплатоспроможності, заяви про відкриття справи про банкрутство), наслідком якого є такі негативні наслідки, як неможливість виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами у разі задоволення вимог одного або кількох кредиторів боржника.
Отже, згідно із зазначеними вище висновками Верховного Суду, солідарна відповідальність має деліктну природу, що узгоджується із частиною першою статті 1166 ЦК України, якою встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Поряд з викладеним варто зауважити, що закон визначає суб`єктами правопорушення, а отже, і солідарної відповідальності, органи управління боржника, які можуть бути як одноособовим органом управління, так і колективними.
Водночас термін "органи управління боржника" у частині шостій статті 34 КУзПБ застосовуються не у тому значенні, яке має цей термін за положеннями ЦК України.
Так, відповідно до статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи; держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
За приписами частини першої статті 92 цього Кодексу юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.
Тож, оскільки органи управління юридичної особи не є учасниками цивільних відносин, суб`єктами права, вони не можуть нести відповідальність, а при належному тлумаченні частини шостої статті 34 КУзПБ під суб`єктами відповідальності слід розуміти членів органів управління боржника – юридичної особи.
Крім того, притягнення керівників, засновників (учасників, акціонерів) боржника, інших осіб боржника до солідарної відповідальності є винятковим механізмом відновлення порушених прав кредиторів. У його застосуванні необхідно враховувати як сутність конструкції юридичної особи, яка передбачає майнову відособленість цього суб`єкта, його самостійну відповідальність, наявність у засновників, які входять до складу органів управління юридичної особи, широкої свободи розсуду при прийнятті (узгодженні) ділових рішень, і заборона заподіяння ними шкоди незалежним учасникам обороту у вигляді недобросовісного використання інституту юридичної особи.
Так, кожен учасник цивільного / господарського обороту, що укладає угоди з певною юридичною особою, має намір отримати відповідний результат, що можливим є лише за платоспроможності цієї юридичної особи. Вичерпну інформацію про фінансове (майнове) становище юридичної особи має її керівник як одноосібний виконавчий орган, який повинен діяти розумно і сумлінно, зокрема, щодо контрагентів боржника.
Отже, визначення керівника / членів органів управління боржника суб`єктом солідарної відповідальності узгоджується з наведеними положеннями частини першої статті 92 ЦК України, через що саме на керівника / членів органів управління боржника покладений обов`язок у встановлених законом випадках ініціювати справу про банкрутство, і, відповідно, і нести відповідальність у разі невиконання цього обов`язку.
Водночас для покладення солідарної відповідальності на керівника / члена органу управління боржника істотне значення має встановлення моменту виникнення в нього обов`язку звернутися до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.
Момент виникнення такого обов`язку залежить у кожному конкретному випадку від наявності об`єктивних юридичних фактів, що підтверджують виникнення загрози неплатоспроможності і вочевидь свідчать про неможливість продовження нормальної господарської діяльності без негативних наслідків для боржника та його кредиторів.
За буквального прочитання частини шостої статті 34 КУзПБ загроза неплатоспроможності відповідно до цього Кодексу настає у разі, якщо задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.
А тому для покладення солідарної відповідальності у справі про банкрутство доцільним є визначення моменту, коли задоволення вимог одного або кількох кредиторів призведе до неможливості виконання грошових зобов`язань боржника в повному обсязі перед іншими кредиторами.
Важливість правильного та об`єктивного визначення загрози неплатоспроможності боржника (її критеріїв, а відповідно, і моменту настання) обумовлено наслідками відкриття провадження у справі про банкрутство.
З моменту відкриття щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.
Умовами для встановлення щодо боржника такого юридичного факту, як загроза неплатоспроможності боржника, є одночасна (зокрема, протягом місячного періоду, визначеного частиною шостою статті 34 КУзПБ) наявність таких юридичних фактів: 1) існування у боржника щонайменше перед двома кредиторами зобов`язань, строк виконання яких настав та визначається за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо); 2) розмір всіх активів боржника є меншим, ніж сумарний розмір зобов`язань перед всіма кредиторами боржника, строк виконання яких настав за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо), тобто такий майновий стан боржника за всіма його показниками (основними фондами, дебіторською заборгованістю, строк виконання зобов`язань щодо якої настав, тощо), який за оцінкою сукупної вартості всіх активів боржника очевидно не здатний забезпечити задоволення вимог виконання зобов`язань перед всіма кредиторами, строк виконання яких настав, ні у добровільному, ні у передбаченому законом примусовому порядку.
При цьому зобов`язання, що підтверджують виникнення загрози неплатоспроможності, мають бути реальними та документально підтвердженими.
Для визначення ознак загрози неплатоспроможності правове значення має сукупний розмір боргових зобов`язань, а не їх структура, оскільки при аналізі фінансового стану боржника із загального переліку зобов`язань не виключаються ті, які не дають змогу кредитору ініціювати процедуру банкрутства.
Отже, загроза неплатоспроможності боржника розкривається законодавцем через його фінансово-економічний стан, основним визначальним критерієм якого є нездатність боржника відповісти за своїми зобов`язаннями належним йому майном (активами) і тим самим виконати грошові зобов`язання в повному обсязі перед всіма кредиторами.
При цьому фінансово-економічний стан, що визначається на підставі відповідних показників матеріального, фінансового стану боржника та стану його господарської діяльності (з контрагентами тощо) як загроза неплатоспроможності, має бути не умовно-тимчасовим, а стабільно-незворотним для боржника і наслідки такого стану мають безпосередньо впливати на стан розрахунків з кредиторами.
Саме така стійкість та незворотність стану фінансово-господарської діяльності боржника, зокрема в частині розрахунків з кредиторами, і відрізняє загрозу неплатоспроможності боржника від іншого його стану фінансово-господарської діяльності, що має тимчасовий характер, і передбачає реальну (обґрунтовану матеріально-фінансовими показниками) можливість боржника у межах звичайної господарської діяльності у розумні строки змінити та відновити свої фінансові й економічні показники, що нададуть можливість боржнику в межах звичайного режиму господарської діяльності виконувати свої зобов`язання перед контрагентами та задовольняти грошові вимоги кредиторів.
При цьому доцільно враховувати реальні (доведені належними доказами) майбутні зміни вартості та/або складу активів, з використанням яких можуть бути задоволені вимоги кредиторів, що відбудуться (повинні відбутись) протягом відповідного місяця, тому що керівник має право посилатись на реальні очікування зміни складу та вартості активів, фінансового стану підприємства з огляду на його господарську діяльність.
Основним способом встановлення відмінностей між наведеними двома станами боржника є проведення аналізу фінансово-господарської діяльності (звітності) боржника, із встановленням / визначенням за результатами цього аналізу реальних наслідків та перспектив для боржника виконати свої зобов`язання перед його кредиторами, а для кредиторів - отримати від боржника задоволення своїх вимог у разі, якщо боржник не звернеться із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
У практиці Верховного Суду виявлення "ознак загрози неплатоспроможності" пов`язане з наданням судами оцінки:
- зібраним у справі доказам щодо підстав, обставин та дати виникнення у боржника перед кредитором зобов`язання, невиконання якого обумовило звернення із заявою про відкриття провадження у цій справі;
- доказам, наданим на підтвердження підстав, обставин та дати виникнення у боржника зобов`язань перед іншими кредиторами у справі;
- доказам щодо вартості майнових активів боржника станом на той звітний період, коли у нього виникли та одночасно тривали зобов`язання перед щонайменше двома кредиторами боржника (заявником у спорі про покладення солідарної відповідальності та ще одним із кредиторів боржника, постанова Верховного Суду від 14.09.2021 у справі N 902/1023/19).
Крім того, судом можуть бути враховані висновки експертів (фахівців), аудиторські висновки, висновки за результатами перевірки фінансово-господарської діяльності боржника, у тому числі податковими органами, доповідні записки (інші звернення до керівника) працівників боржника (бухгалтерів, юристів тощо) про наявність відповідних обставин та загроз, фінансово-господарська та/або податкова звітність щодо діяльності боржника, рішення суду про стягнення або інші обмеження щодо фінансово-господарської діяльності боржника тощо.
Таким чином, якщо:
- звернення або незвернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство жодним чином не впливає і не змінює стану та порядку розрахунків з кредиторами, не призводить до порушення їхніх прав на задоволення вимог до боржника (інших негативних наслідків для кредиторів: простій, збитки, штрафні санкції внаслідок невиконання боржником зобов`язання перед кредиторами);
- внаслідок неподання боржником відповідної заяви не змінились / не погіршились його розрахункові можливості (можливості відповідати за зобов`язаннями, зокрема і належними йому активами: майном, коштами, правом вимоги до третіх осіб тощо), -
суд зазначає про очевидну відсутність загрози неплатоспроможності боржника.
При цьому для існування загрози неплатоспроможності боржника (за відсутності між ним і кредитором спору про право) КУзПБ не вимагає безспірності вимог кредиторів до боржника, зокрема необхідності прийняття судового рішення та/або видачу виконавчого документа щодо вимог кредитора до боржника, які (вимоги) стали підставою для звернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.06.2022 у справі N 904/76/21).
За змістом абзацу другого статті 34 КУзПБ передумовою для звернення кредиторів своїх вимог щодо зобов`язань боржника до суб`єкта солідарної відповідальності (керівника / члена органу управління боржника) є розглянуте та вирішене судом питання порушення керівником / органами управління боржника вимог щодо звернення із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство у разі перебування боржника у стані загрози неплатоспроможності із встановленням судом такого порушення та зазначення про це у відповідній ухвалі.
Обов`язок керівника щодо звернення до суду із заявою про банкрутство виникає у момент, коли добросовісний та сумлінний керівник, який перебуває у подібних обставинах, у рамках стандартної управлінської практики, враховуючи масштаб діяльності боржника, мав об`єктивно визначити наявність факту загрози неплатоспроможності останнього.
Бездіяльність керівника, який ухиляється від виконання покладеного на нього КУзПБ обов`язку щодо подання заяви боржника про власне банкрутство, є протиправною, винною, спричинює майнові втрати кредиторів і публічно-правових утворень, порушує як приватні інтереси суб`єктів цивільних правовідносин так і публічні інтереси держави.
Частиною 6 ст. 34 КУзПБ закріплено презумпцію вини керівника боржника у недотриманні ним обов`язку визначеного абзацом першим цієї норми, адже положення абзацу першого цієї норми визначають імперативним обов`язок керівника боржника зі звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Наведена презумпція є спростовною, оскільки передбачає можливість керівнику боржника, на якого покладено тягар доведення відповідних обставин, довести відсутність причинного зв`язку між неможливістю задоволення вимог кредиторів і невиконанням ним обов`язку, визначеного абзацом 1 ч. 6 ст. 34 КУзПБ, щодо звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Тлумачення норм ст.ст. 13, 92 ЦК України у взаємозв`язку з положеннями ст. 34 КУзПБ свідчить, що керівник боржника зобов`язаний діяти добросовісно, розумно не лише по відношенню до юридичної особи, а й щодо кредиторів та враховуючи права та законні інтереси останніх, зокрема, повинен своєчасно їх інформувати про стан неплатоспроможності боржника, сприяти їм в отриманні такої інформації, що має вплив на прийняття ними рішень щодо порядку взаємодії з боржником.
Невиконання керівником вимог абзацу 1 ч. 6 ст. 34 КУзПБ щодо звернення до суду в місячний строк за наявності визначених цією нормою підстав із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника свідчить по суті про недобросовісне приховування ним від кредиторів інформації щодо незадовільного майнового становища боржника.
Така поведінка керівника боржника має наслідком нерозумне та недобросовісне прийняття неплатоспроможним боржником додаткових боргових зобов`язань за умов, коли не можуть бути виконані існуючі, свідому неможливість задоволення боржником вимог нових кредиторів від яких були приховані дійсні факти, і як наслідок виникнення збитків в цих кредиторів введених в оману щодо стану платоспроможності боржника.
Керівник боржника як особа, яка притягується до солідарної відповідальності спростовуючи названу презумпцію має право довести добросовісність, розумність своїх дій у недотримані вимог абзацу 1 ч. 6 ст. 34 КУзПБ.
Якщо керівник боржника доведе, що виникнення обставин визначених абзацом 1 ч. 6 ст. 34 КУзПБ не свідчило про стан загрози неплатоспроможності тобто об`єктивне банкрутство (критичний момент з настанням якого боржник через зниження вартості чистих активів став нездатним у повному обсязі задовольнити вимоги кредиторів, у тому числі і щодо сплати обов`язкових платежів), і він незважаючи на тимчасові фінансові ускладнення добросовісно розраховував на їх подолання в розумний строк, доклав залежних від себе максимальних зусиль для досягнення такого результату то такий керівник з урахуванням загальноправових принципів юридичної відповідальності може бути звільненим від солідарної відповідальності.
Для цілей вирішення питання покладення солідарної відповідальності на керівника суттєве значення має встановлення моменту з якого виникає в керівника боржника визначений абзацом 1 ч. 6 ст. 34 КУзПБ обов`язок зі звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника з огляду на наявну загрозу неплатоспроможності, враховуючи, що момент виникнення такого обов`язку в кожному конкретному випадку визначається моментом усвідомлення керівником критичності ситуації, що склалася, яка очевидно свідчить про неможливість продовження нормального режиму господарювання без негативних наслідків для боржника та його кредиторів.
Обов`язок керівника боржника зі звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності умов визначених абз. 1 ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства виникає в момент, коли керівник, добросовісність та розумність дій якого презюмується, в силу норм статті 92 Цивільного кодексу України, усвідомлював та мав можливість об`єктивно визначити наявність загрози неплатоспроможності боржника, неможливість продовження нормального режиму господарювання боржника без негативних наслідків для останнього та його кредиторів.
Під час вирішення питання покладення на керівника боржника солідарної відповідальності необхідно враховувати, зокрема, режим, специфіку, характер діяльності боржника, обставини за яких виникли фінансові ускладнення його діяльності (чи мали такі обставини короткочасний характер) тощо, оскільки не будь-які ускладнення в господарській діяльності боржника є безумовною підставою для звернення до суду керівника боржника із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Умовами для встановлення щодо боржника факту загрози неплатоспроможності є одночасна наявність таких юридичних фактів:
(1) існування у боржника щонайменше перед двома кредиторами зобов`язань, строк виконання яких настав та визначається за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо);
(2) розмір всіх активів боржника є меншим, ніж сумарний розмір зобов`язань перед всіма кредиторами боржника, строк виконання яких настав за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо), тобто такий майновий стан боржника за всіма його показниками (основними фондами, дебіторською заборгованістю, строк виконання зобов`язань щодо якої настав, тощо), який за оцінкою сукупної вартості всіх активів боржника очевидно не здатний забезпечити задоволення вимог виконання зобов`язань перед всіма кредиторами, строк виконання яких настав, ні у добровільному, ні у передбаченому законом примусовому порядку.
Обчислення визначеного абзацом 1 ч. 6 ст. 34 КУзПБ місячного строку реалізації обов`язку боржника звернутись до суду із заявою про відкриття провадження у справі у разі загрози неплатоспроможності починається з того моменту, коли за правилами закону, що регулює відповідні правовідносини між кредитором (кредиторами) та боржником (купівлі-продажу, поставки, підряду, позики, бюджетні та податкові тощо), одночасно має місце: 1) факт настання строку виконання боржником грошових зобов`язань щонайменше перед двома його кредиторами разом із 2) фактом перевищення в той самий момент (звітний період) сумарного розміру цих зобов`язань над розміром всіх активів боржника, які в сукупності і свідчать про ознаки загрози неплатоспроможності боржника".
Розгляд судом питання наявності/відсутності порушення керівником боржника імперативних вимог визначених абз. 1 ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства є обов`язком суду, а тому суд повинен займати активну процесуальну позицію, в тому числі, і при перевірці наявності ознак загрози неплатоспроможності боржника як необхідної умови для застосування до керівника боржника відповідальності визначеної ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства, яка має полягати в повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні обставин, які стосуються таких ознак.
Отже, суттєве значення має встановлення моменту з якого виникає в керівника боржника визначений абзацом 1 ч. 6 ст. 34 КУзПБ обов`язок зі звернення до суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника.
При цьому, слід врахувати, що момент виникнення такого обов`язку в кожному конкретному випадку визначається моментом усвідомлення керівником критичності ситуації, що склалася, яка очевидно свідчить про неможливість продовження нормального режиму господарювання без негативних наслідків для боржника та його кредиторів.
Як вже було зазначено вище, солідарну відповідальність на директора Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр медичної візуалізації “Малахіт” Лобанова Вадима Олександровича покладено ухвалою Господарського суду Запорізької області від 27.06.2023  р. у цій справі.
Проте обставини, якими суд першої інстанції обґрунтовує покладення на керівника боржника солідарної відповідальності, викладені в ухвалі Господарського суду Запорізької області від 12.12.2022 р., якою суд визнав порушеними керівником боржника – ТОВ “Центр медичної візуалізації “Малахіт” ОСОБА_1 строки подання заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство за наявності ознак неплатоспроможності боржника.
Таким чином, для перевірки обґрунтованості рішення суду першої інстанції при вирішенні питання наявності або відсутності підстав для покладення солідарної відповідальності на керівника боржника у зв`язку з не зверненням до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство у разі загрози неплатоспроможності, враховуючи особливості застосування ч. 6 ст. 34 КУзПБ, суду апеляційної інстанції необхідно проаналізувати в сукупності факти, встановлені місцевим господарським судом як в ухвалі від 11.04.2023 р., так і в ухвалі від 12.12.2022 р.
Так, в ухвалі від 12.12.2022 р. у цій справі Господарським судом Запорізької області зокрема встановлено, що матеріалами справи, поясненнями боржника підтверджується, що 18.01.2021 боржником до Головного управління статистики у Запорізькій області подано фінансову звітність малого підприємства – Баланс на 31 грудня 2020 р. (прийнято згідно квитанції № 2 від 18.01.2021), згідно з яким на кінець звітного періоду розмір активів боржника склав 3155,8 тис. грн (стр.1300 Балансу), тоді як розмір зобов`язань – 4899,2 тис. грн (стр.1695 Балансу). 
18.12.2021 боржник подав фінансову звітність малого підприємства – Баланс на 31.12.2020 р. до Головного управління ДПС у Запорізькій області (прийнято згідно квитанції № J090117 від 18.12.2021), у якому змінені ряд показників, зокрема у рядках 1010, 1011, 1012, 1095, 1125, 1195, 1300, 1410, 1420, 1495, 1615, 1695.
Обидва баланси – як первісний – до Головного управління статистики у Запорізькій області, так і уточнений – до Головного управління ДПС у Запорізькій області подані в електронній формі, за кваліфікованим електронним цифровим підписом керівника ТОВ “ЦМВ “Малахіт” Лобанова В.О.  
Вирішуючи питання щодо того, показники якої з поданих боржником звітностей – первісної чи уточненої, необхідно приймати до уваги, суд першої інстанції констатував, що оцінці підлягають показники первісної фінансової звітності боржника станом на 31.12.2020, яка подана 18.01.2021 боржником до Головного управління статистики у Запорізькій області, з чим погоджується суд апеляційної інстанції. 
Такий висновок судом першої інстанції обґрунтований наступними обставинами:
-          змістовних обґрунтувань подання уточненого Балансу на 31.12.2020р. боржником, керівником боржника не представлено, в тому числі й на вимоги суду;
-          за вимогами законодавства поданню уточненої звітності має передувати аудиторська перевірка, а судом встановлено, що аудиторська перевірка ТОВ “ЦМВ “Малахіт” не призначалася, не замовлювалася та не проводилася;
-          судом встановлено, що боржник протягом діяльності звітував, як суб`єкт підприємницької діяльності, до Головного управління статистики у Запорізькій області, натомість уточнену фінансову звітність 18.12.2021 боржник подав до Головного управління ДПС у Запорізькій області.
Так, згідно з п. 3.3 Порядку подання електронної звітності до органів статистики, затвердженого наказом Держкомстату 12.01.2011 №  3 та зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 29.03.2011 за № 408/19146 (далі – Порядок №  3) датою подання електронного звіту вважається дата, зафіксована у першій квитанції, за умови отримання респондентом другої квитанції з повідомленням про прийняття електронного звіту до оброблення.
Пунктом 3.6 Порядку № 3 передбачено, що у системі електронної звітності органів державної статистики для респондента можливі такі способи подання електронного звіту до адресата звітності:
-          за допомогою електронної пошти;
-          з гарантованим передаванням електронного звіту через посередника;
-          з використанням магнітних носіїв інформації.
У п. 5.1 порядку №  3 визначено, що респондент на свій розсуд обирає найбільш зручний для себе спосіб подання електронного звіту до адресата звітності серед наведених у пункті 3.6 розділу III цього Порядку.
Порядок подання електронної звітності визначено у п.п. 5.2.1 п. 5.2 Порядку №  3.
Пунктом 3.8 Порядку №  3 унормовано, що в разі якщо респондент надіслав до органів державної статистики кілька примірників одного електронного звіту (у разі виправлення, неотримання першої квитанції тощо), то оригіналом вважається останній електронний звіт, надісланий відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2. розділу V цього Порядку.
Відповідно до Закону України “Про бухгалтерський облік га фінансову звітність в Україні”, підприємства можуть подавати уточнену фінансову звітність та уточнену консолідовану фінансову звітність на заміну раніше поданої фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності за результатами проведення аудиторської перевірки, з метою виправлення самостійно виявлених помилок або з інших причин. Подання та оприлюднення уточненої фінансової звітності та уточненої консолідованої фінансової звітності здійснюються у такому самому порядку, як і фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності, що уточнюються.
Відповідно до п. 1 Порядку подання фінансової звітності, затвердженого постановою КМУ № 419 від 28.02.2000 (далі – Порядок № 419), дія цього Порядку поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми господарювання і форми власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі – підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 2 Порядку № 419 підприємства можуть подавати уточнену фінансову звітність та уточнену консолідовану фінансову звітність на заміну раніше поданої фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності за результатами проведення аудиторської перевірки з метою виправлення самостійно виявлених помилок або з інших причин. Подання та оприлюднення уточненої фінансової звітності та уточненої консолідованої фінансової звітності здійснюються у такому самому порядку, як і фінансової звітності та консолідованої фінансової звітності, що уточнюються.
Як свідчить витребувана та отримана у справу інформація Головного управління статистики у Запорізькій області (вих. № 05-15/1402/05-21 від 31.11.2021, вих. № 03-13/125/06-22 від 14.01.2022) боржник протягом діяльності звітував, як суб`єкт підприємницької діяльності, до цього управління. 
18.01.2021, як вже згадано, боржник подав електронну звітність – Баланс на 31 грудня 2020  р. до органу державної статистики – Головного управління статистики у Запорізькій області, однак виправлена електронна звітність за цей звітний період – Баланс на 31 грудня 2020  р. подана боржником до податкового органу – Головного управління ДПС у Запорізькій області і це дійсно відбулося лише після відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство ТОВ “ЦМВ “Малахіт”.
До Головного управління статистики у Запорізькій області боржник виправлену фінансову звітність не подавав, що в тому числі підтверджено і представником керівника боржника в засіданні суду 12.12.2022.
Головним управлінням ДПС у Запорізькій області у листі вих. № 24725/6/08/01-18-04-09 від 12.09.2022 на запит арбітражного керуючого Данілова А.І. підтверджено, що за даними систем ДПС України ТОВ “ЦМВ “Малахіт” (код ЄДРПОУ 39276492) було надано в електронному вигляді фінансову звітність малого підприємства за 2020 рік (рег. № 53806183 від 18.12.2021). Також підтверджено, що ТОВ “ЦМВ “Малахіт” (код ЄДРПОУ 39276492) перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку і нормами Податкового кодексу України не передбачено обов`язкового надання фінансової звітності платниками єдиного податку до органів державної податкової служби.
При цьому ж ГУ ДПС у Запорізькій області поінформувало, що за інші періоди фінансову звітність до органів державної податкової служби ТОВ “ЦМВ “Малахіт” (код ЄДРПОУ 39276492) не надавало.
Аудиторська перевірка ТОВ “ЦМВ “Малахіт” не призначалася, не замовлювалася та не проводилася і це також підтверджено представником керівника на запитання суду в засіданні 12.12.2022. 
За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що до органу статистики виправлена звітність боржником взагалі не подавалась, заходи до подання до статоргану виправленої звітності боржником не вживались, а само по собі виправлення як таке виконано поза вимог законодавства, тому Баланс боржника на 31 грудня 2020  р., поданий до податкового органу 18.12.2021, не може слугувати належним, допустимим та достовірним доказом в розрізі його використання у цьому спорі. 
Отже, оцінці підлягають показники фінансової звітності боржника, яка подана ТОВ “ЦМВ “Малахіт” 18.01.2021 до Головного управління статистики у Запорізькій області у встановленому порядку, у відповідності до якої станом на 31 грудня 2020 р. вартість активів боржника складала 3155,8 тис. грн.
Водночас судова колегія критично ставиться до висновків суду першої інстанції в частині встановлення всіх кредиторів, перед якими боржник мав невиконані зобов`язання станом на кінець звітного 2020 року, з огляду на наступне.
Так, проаналізувавши надані боржником відомості, місцевий господарський суд констатував, що є встановленим факт існування станом на 31.12.2020 заборгованості боржника перед п`ятьма кредиторами:
-          ТОВ “Діатех Україна” в розмірі 903  000,00 грн,
-          ФОП Бєлан Б.О. в розмірі 1  198  600,00 грн,
-          АТ “Таскомбанк” в розмірі 358  191,93 грн,
-          ТОВ “Маресто Україна” в розмірі 895  651,45 грн, 
-          ФОП Лобанов В.О. в розмірі 1  099  266,03 грн, 
що загалом становить 4  454  709,41 грн.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на 31.12.2020 у боржника була наявна заборгованість перед ТОВ “Маресто Україна” за договором поставки № 4005/03-19 від 23.09.2019 в розмірі 895  651,45 грн основного боргу.
Цю заборгованість та нараховані на неї пеня в розмірі 68  678,16 грн, три проценти річних в сумі 21  103,26 грн, штраф в сумі 8  469,07 грн, а також витрати за сплати судового збору в сумі 14  908,53 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 10  000,00 грн стягнуто з ТОВ “ЦМВ “Малахіт” на користь ТОВ “Маресто Україна” рішенням Господарського суду Запорізької області від 17.03.2021 у справі №  908/3385/20, на примусове виконання якого 17.08.2021 видано наказ про примусове стягнення.
Під час розгляду цього питання місцевим господарським судом та в апеляційній скарзі керівник боржника посилається на те, що ТОВ “ЦМВ “Малахіт” не визнавало наявності будь-яких невиконаних зобов`язань перед ТОВ “Маресто Україна” до вирішення спору у згаданій справі та звертає увагу, що рішення суду у справі №  908/3385/20, яким з ТОВ “ЦМВ “Малахіт” на користь ТОВ “Маресто Україна” стягнуто 1  018  810,47 грн, набрало законної сили лише 26.07.2021.
Проте, місцевим господарським судом встановлено, що матеріали справи містять листування між ТОВ “ЦМВ “Малахіт” та ТОВ “Маресто Україна” за договором поставки №  4005/03-19 від 23.09.2019, з якого слідує таке. 
ТОВ “Маресто Україна” надіслало на адресу ТОВ “ЦМВ “Малахіт” листа вих. № 106/5-20 від 25.05.2020, у якому зазначило про неоплачену поставку товару за зазначеним договором на суму 846  907,20 грн. В цьому ж листі ТОВ “Маресто Україна” розрахувало борг з врахуванням курсових коригувань, внаслідок чого сума основного боргу склала 895  651,45 грн. Просило розглянути цей лист, надати на нього відповідь та, з метою уникнення можливих подальших судових спорів протягом 30 днів з моменту направлення цього листа перерахувати суму заборгованості за поставлений товар з врахуванням курсових коригувань на момент платежу на рахунок ТОВ “Маресто Україна”.
ТОВ “ЦМВ “Малахіт”, своєю чергою, направило на адресу ТОВ “Маресто Україна” листа вих. № 23/06/01 від 23.06.2020 за підписом Лобанова В.О., де зазначено: “У відповідь на Ваш лист вих. № 106/5-20 від 25.05.2020 року ТОВ “ЦМВ “Малахіт” в особі директора Лобанова Вадима Олександровича повідомляє наступне: ТОВ “ЦМВ “Малахіт” погоджується з сумою заборгованості перед ТОВ “Маресто Україна”, визначеною у вищевказаному листі. Також, ТОВ “ЦМВ “Малахіт” має твердий намір погасити заборгованість з врахуванням курсових коригувань. Вважаємо також своїм обов`язком повідомити про причини порушення умов Договору……Враховуючи все перелічене, пропоную наступне: розпочати погашення заборгованості з липня 2020 року щомісячно частинами по 50  000,00 гривень. Якщо буде така можливість, обіцяємо збільшити платіж, або розрахуватися повністю…”. 
Отже судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені обставини безперечно спростовують аргументи керівника Боржника відносно невизнання ТОВ “ЦМВ “Малахіт” заборгованості перед ТОВ “Маресто Україна” в розмірі 895  651,45 грн станом на 31.12.2020.
Водночас судова колегія не погоджується з висновками місцевого господарського суду про наявність беззаперечних фактів існування станом на 31.12.2020 заборгованостей перед іншими кредиторами, за яких керівник боржника мав об`єктивно визначити наявність факту загрози неплатоспроможності останнього.
Судова колегія вважає, що для правильного вирішення спору місцевому господарському суду в межах наданих йому процесуальним законом повноважень належало дослідити зокрема дії, вчинені керівником боржника для уникнення виникнення загрози неплатоспроможності підприємства, та докази, якими ці дії обґрунтовані.
Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано у главі 5 "Докази та доказування" Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування – спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову – "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Проте, суд першої інстанції вищенаведене не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви кредитора про покладення на керівника боржника солідарної відповідальності за незадоволення вимог кредиторів.
Так, місцевим господарським судом встановлено існування заборгованості перед ТОВ “Діатех-Україна” в розмірі 903  000,00 грн, при цьому судом зазначено, що вимоги цього кредитора не заявлені в межах справи про банкрутство ТОВ “ЦМВ “Малахіт”, однак про заборгованість перед ТОВ “Діатех-Україна” повідомив безпосередньо керівник боржника розпорядника майна під час розгляду справи про банкрутство.
У листі вих. № 20/12/01 від 20.12.2021 керівник боржника Лобанов В.О на вимогу арбітражного керуючого надав певну інформацію та додав ряд документів, які за висновком суду першої інстанції у сукупності свідчать про згадану заборгованість, оскільки додані до листа первинні документи свідчать, що борг виник з укладеного між ТОВ “Діатех-Україна”, як продавцем, з ТОВ “ЦМВ “Малахіт” – покупцем договору № 2011215 від 20.11.2015, за яким згідно із специфікацією до цього договору боржник отримав товар – систему ультразвукову діагностичну вартістю 1  860  000,00 грн, однак не здійснив розрахунок у повному обсязі. 
Проте, судова колегія звертає увагу на пояснення апелянта, у відповідності до яких зобов`язання зі сплати суми заборгованості перед ТОВ “Діатех-Україна” виникло у боржника ще на початку 2016 року, а тому станом на початок 2019 року щодо суми несплаченої заборгованості перед цією юридичною особою в розмірі 903  000,00 грн сплив строк позовної давності, у зв`язку з чим сума цієї заборгованості була списана з обліку боржника як безнадійна кредиторська заборгованість ще в кінці 2019 року.
Отже, судова колегія вважає, що за таких обставин у керівника боржника були відсутні підстави враховувати заборгованість перед ТОВ “Діатех-Україна” в сумі 903  000,00 грн, як таку, що впливає на загрозу виникнення неплатоспроможності ТОВ “ЦМВ “Малахіт”.
Також, місцевим господарським судом встановлено, що станом на 31.12.2020 була наявною заборгованість перед ФОП Бєлан Б.О. в розмірі 1  198  600,00 грн, яка виникла з укладеного між ТОВ “ЦМВ “Малахіт” та ФОП Бєлан Б.О. Договору на виконання робіт від 16.12.2019 (з урахуванням додаткової угоди від 18.12.2019).
З приводу цієї заборгованості судова колегія вважає, що судом першої інстанції безпідставно не прийняті до уваги пояснення як керівника боржника, які підтверджені самим кредитором – ФОП Бєлан Б.О., щодо існування між ними усної домовленості про те, що вказана заборгованість буде сплачена ТОВ “ЦМВ “Малахіт” пізніше, а ФОП Бєлан Б.О. не буде вимагати сплати цієї заборгованості до літа 2021 року. 
На переконання колегії суддів наведені пояснення керівника боржника в сукупності з поясненнями самого кредитора – ФОП Бєлан Б.О., а також з діями цього кредитора, який не вимагав від ТОВ “ЦМВ “Малахіт” сплати заборгованості аж до відкриття провадження у справі про банкрутство, свідчать про те, що станом на 28.02.2021р. у керівника боржника були відсутні підстави враховувати заборгованість перед ФОП Бєлан Б.О. в сумі 1  198  600,00 грн, як таку, що впливає на загрозу виникнення неплатоспроможності ТОВ “ЦМВ “Малахіт”.
Крім цього місцевим господарським судом зазначено, що за обліком боржника станом на 31.12.2020 мала обліковуватись заборгованість перед АТ “Таскомбанк” в сумі 358  191,93 грн за кредитним договором № Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019. Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на тому, що з наявної станом на 16.12.2020 р. заборгованості боржника перед АТ “Таскомбанк” в розмірі 2  195  233,18 грн за рахунок майнового поручительства ОСОБА_1 відбулося часткове її погашення в сумі 1  837  041,25 грн, відтак залишок заборгованості боржника перед АТ “Таскомбанк” склав 358  191,93 грн і її наявність станом на 31.12.2020 р мав усвідомлювати керівник боржника.
Щодо встановлення обставин існування зазначеної заборгованості судом першої інстанції в ухвалі від 12.12.2022 р. встановлені наступні обставини:
«Ухвалою суду від 22.08.2022 у даній справі (в частині розгляду грошових вимог ОСОБА_1 до Боржника) встановлені такі обставини, які не потребують додаткового доказування:
- 20.09.2019 між Банком та боржником ТОВ “ЦМВ “Малахіт” - позичальником  було укладено кредитний договір № Т 20.11.2013 К 2296; 
- За умовами вказаного кредитного договору Банк відкрив ТОВ “ЦМВ “Малахіт” кредитну лінію та надав йому грошові кошти в розмірі 2000000,00 грн на строк до 19.09.2022 під 25% річних. В свою чергу ТОВ “ЦМВ “Малахіт”  зобов`язалося  повернути отримані грошові кошти у повному обсязі та сплатити проценти, інші платежі на умовах та в порядку, передбачених цим кредитним договором;
- В якості забезпечення виконання ТОВ “ЦМВ “Малахіт” зобов`язань перед Банком за кредитним договором №Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019 між Банком та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір (із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя) від 20.09.2019, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріа льного округу Саламатовою М.В. та зареєстрований в реєстрі за №1930, за умовами якого ОСОБА_1 передав Банку в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення №2 першого поверху літ. А1-2, загальною площею 319,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- Через невиконання ТОВ “ЦМВ “Малахіт” своїх зобов`язань за договором №Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019 Банк скористався своїми правами для задоволення вимог, передбаченими іпотечним договором від 20.09.2019, та звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України “Про іпотеку” та умовами вказаного іпотечного договору;
-17.12.2020 право власності на нерухомість зареєстровано за Банком, що підтверджено витягом з Державного ре єстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №237982225 від 21.12.2020;   
- Виданою ТОВ “ЦМВ “Малахіт” довідкою № 5471/501 від 29.03.2021 Банк підтвердив відсутність заборгованості за кредитним договором №Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019;
- У письмових поясненнях вих.№ 12200/70.11 від 28.07.2022 Банк, враховуючи вимоги ухвали суду від 05.07.2022 у даній справі, надав такі докладні пояснення щодо суми погашеної заборгованості по кредитному договору № Т20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019 з ТОВ “ЦМВ “Малахіт” за рахунок набуття у власність майна іпотекодавця ОСОБА_1 згідно з договором іпотеки від 20.09.2019 реєстр. № 1930: станом на 16.12.2020 прострочена заборгованість за кредитним договором № Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019 позичальника ТОВ “ЦМВ “Малахіт” перед АТ “Таскомбанк” становила суму 2195233,18 грн, яка склалася з: 1878787,88 грн - сума боргу за кредитом, 278856,56 грн - сума боргу за процентами, 37588,74 грн -  пеня. Враховуючи вартість іпотечного майна, визначену суб`єктом оціночної діяльності ТОВ “Вектор оцінки”, а саме 1964750,00 грн,  та утримання податків з зазначеної суми (ПДФО - 5% та військовий збір - 1,5%), оскільки це комерційна нерухомість, власником якої була фізична особа ОСОБА_1 при реєстрації права власності на іпотечне майно за Банком, була погашена заборгованість по основному боргу (тілу кредиту) по кредитному договору № Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019 у розмірі 1837041,25 гривень, що підтверджується випискою по особовому рахунку ТОВ “ЦМВ “Малахіт” (виписку додано до пояснень).
Ухвалою від 22.08.2022 суд визнав заявлені з регресних зобов`язань Боржника грошові вимоги ОСОБА_1 в сумі 1837041,25 грн. 
Одразу слід зазначити, що ОСОБА_1 пред`явив регресні вимоги до ТОВ “ЦМВ “Малахіт” листом вих.№ 23/03-02 від 30.03.2021, та потім – шляхом звернення 29.12.2021 до суду із заявою про грошові вимоги до Боржника в межах справи про банкрутство ТОВ “ЦМВ “Малахіт”. Внаслідок того, що погашення заборгованості ТОВ “ЦМВ “Малахіт” перед Банком за рахунок  іпотечного майна у грудні 2020 року відбулося лише в частині, то в силу положень законодавства, що регулюють такі відносини (в т.ч. ст.556 ЦК України), зворотні вимоги ОСОБА_1 до Боржника - ТОВ “ЦМВ “Малахіт” з правовідносин поручительства не мали місяця станом на 31.12.2020, право цих вимог виникло пізніше, в 2021 році,  після врегулювання кредитних відносин з кінцевим результатом - визначення кредитної заборгованості відсутньою.
З вище викладених встановлених судом ухвалою від 22.08.2022 обставин слідує висновок, що з наявної станом на 16.12.2020 заборгованості Боржника перед Банком в розмірі 2195233,18 грн за рахунок майнового поручительства ОСОБА_1 відбулося часткове її погашення – в сумі 1837041,25 грн, відтак залишок заборгованості Боржника перед Банком склав 358191,93 грн і її наявність станом на 31.12.2020 мав усвідомлювати Боржник, керівник Боржника, що виходить з аналізу таких обставин у сукупності:
- Банк за зверненням Боржника розглядав питання укладення договору фінансового лізингу відносно приміщення, набутого у власність в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором;
- У адресованому ТОВ “ЦМВ “Малахіт” листі від 08.02.2021 № 1981/70 Банк зазначив, що за умови повного погашення заборгованості за основним боргом та процентами по кредитному договору № Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019, укладеному Банком з ТОВ “ЦМВ “Малахіт” не застосовуватиметься пеня та буде припинено примусове стягнення по кредитному договору та на цих умовах запропонував укласти між Банком, ТОВ “ЦМВ “Малахіт” та ОСОБА_1 договір фінансового лізингу на належне Банку майно - нежитлове приміщення №2 першого поверху літ. А1-2, загальною площею 319,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;
- З наданими письмовими поясненнями вих.№ 12200/70.11 від 28.07.2022 Банк надав у справу в копії нотаріально посвідчений договір лізингу нерухомості реєстр. № 682 від 24.04.2021 між Банком та ОСОБА_1 від 24.03.2021, предметом якого є надання лізингодавцем – Банком  в платне володіння та користування на умовах  фінансового лізингу лізингоодержувачу – фізичній особі ОСОБА_1 предмету лізингу - нерухомого майна із усіма невід`ємними частинами (приналежностями), а саме: приміщення, нежитлове приміщення № 2 першого поверху літ. А1-2., загальною площею 363,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ,  реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1713705723101, та належить лізингодавцю на праві власності;
- Виданою ТОВ “ЦМВ “Малахіт” довідкою від 29.03.2021 № 5471/501 Банк повідомив про відсутність заборгованості за кредитним договором № Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019.
Отже, не заперечується, що правовідносини між Банком, ТОВ “ЦМВ “Малахіт” та ОСОБА_1 , пов`язані з погашенням заборгованості за кредитним договором № Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019, в решті решт мали результатом відсутність заборгованості по  кредитному договору № Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019, однак це відбулося пізніше, ніж формування фінансової звітності Боржника за підсумками 2020 року, тому у цій звітності залишок заборгованості мав бути врахований».
Втім, судова колегія звертає увагу, що судом першої інстанції не було враховано, що загальна сума заборгованості станом на 16.12.2020 р. в розмірі 2  195  233,18 грн складалася з: 1  878  787,88 грн – суми боргу за кредитом, 278  856,56 грн – суми боргу за процентами, 37  588,74 грн – пені. При цьому, враховуючи те, що АТ “Таскомбанк” від ТОВ “ЦМВ “Малахіт” не вимагало сплати сум боргу за процентами та пені, керівнику боржника розмір цієї заборгованості був невідомий.
Заслуговує на увагу й той факт, що виданою ТОВ “ЦМВ “Малахіт” довідкою №  5471/501 від 29.03.2021 АТ “Таскомбанк” підтвердило відсутність заборгованості за кредитним договором № Т 20.11.2013 К 2296 від 20.09.2019. Хоча ця довідка й видана лише 29.03.2021  р., але необхідно враховувати, що ця довідка є результатом певної роботи керівника боржника АТ “Таскомбанк”, яка за свідченнями боржника вже тривала ще в грудні 2020 р.
Отже, можна зробити висновок, що у керівника боржника станом на 28.02.2021 р. були відсутні підстави враховувати суму заборгованості перед АТ “Таскомбанк” в розмірі 358  191,93 грн як таку, що впливає на загрозу виникнення неплатоспроможності ТОВ “ЦМВ “Малахіт”.
Щодо заборгованості ТОВ “ЦМВ “Малахіт” перед ФОП Лобанов В.О., яка виникла на підставі договору №04 від 01.02.2019, за яким ФОП Лобанов В.О. – Орендодавець передав, а ТОВ “ЦМВ “Малахіт” – Орендар прийняв в тимчасове платне користування об`єкт нерухомого майна, судова колегія приймає до уваги той факт, що грошові вимоги до боржника на підставі зазначеного договору були заявлені ФОП Лобановим В.О. лише в межах даної справи про банкрутство.
Таким чином, Лобанов В.О., будучі одночасно керівником і єдиним учасником боржника та орендодавцем об`єкту нерухомого майна, яке орендувало ТОВ “ЦМВ “Малахіт”, не вимагав сплати цієї заборгованості та докладав зусиль уникнути виникнення загрози неплатоспроможності підприємства боржника.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У пунктах 1 – 3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Отже судова колегія вважає, що для цілей застосування до керівника боржника солідарної відповідальності, передбаченої ч. 6 ст. 34 КУзПБ, можна приймати заборгованість тільки перед одним кредитором, який вимагав сплати цієї заборгованості, – ТОВ “Маресто Україна”. Однак сума заборгованості перед цим кредитором в розмірі 895  651,45 грн є меншою за вартість активів боржника станом на 31.12.2020р., яка у відповідності до фінансової звітності ТОВ “ЦМВ “Малахіт”, поданої 18.01.2021 до Головного управління статистики у Запорізькій області, становила 3155,8 тис. грн. У зв`язку з чим у керівника боржника були відсутні підстави об`єктивно визначити наявність факту загрози неплатоспроможності останнього.
Враховуючи наведені обставини, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення керівником ТОВ “ЦМВ “Малахіт” Лобановим В.О. вимог ч. 6 ст. 34 КУзПБ в частині зобов`язання у місячний строк звернутися до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі у зв`язку з неможливістю задовольнити вимоги перед п`ятьма кредиторами станом на 28.02.2020 р.
До того-ж, судова колегія вважає, що встановлені судом першої інстанції в ухвалі від 12.12.2022  р. у цій справі факти, зокрема щодо погашення заборгованості перед АТ “Таскомбанк” та врегулювання питання щодо відстрочення сплати заборгованості перед ФОП Белан Б.О., свідчать про те, що керівник боржника добросовісно розраховував на подолання тимчасових фінансових ускладнень ТОВ “ЦМВ “Малахіт” в розумний строк та доклав залежних від себе максимальних зусиль для досягнення такого результату, що з урахуванням загальноправових принципів юридичної відповідальності може бути підставою для звільнення від солідарної відповідальності.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведення заявником складу правопорушення, за яке покладається солідарна відповідальність за зобов`язаними боржника (неподання директором боржника заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника в період перебування боржника у стані загрози неплатоспроможності).
Виходячи з усього вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим господарським судом з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні заяви кредитора – Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” про покладення на директора Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр медичної візуалізації “Малахіт” ОСОБА_1 солідарної відповідальності та стягнення з останнього на користь Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” грошових коштів в розмірі вимог, які внесені до реєстру вимог кредиторів.
Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті апелянтом судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2  684,00 грн слід покласти на Акціонерне товариство “Банк інвестицій та заощаджень”.
З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 123, 129, 231, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, - 

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 27.06.2023р. у справі №  908/3236/21 – задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 27.06.2023р. у справі №  908/3236/21 – скасувати.
Ухвалити нове рішення.
В задоволенні заяви кредитора – Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” про покладення на директора Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр медичної візуалізації “Малахіт” ОСОБА_1 солідарної відповідальності та стягнення з останнього на користь Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” грошових коштів в розмірі вимог, які внесені до реєстру вимог кредиторів, – відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства “Банк інвестицій та заощаджень” на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 2  684,00грн.
Видачу наказу, на виконання даної постанови, згідно зі ст. 327 Господарського процесуального кодексу України доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 13.05.2025 року.

Головуючий суддя                                                                                 А.Є. Чередко  

Суддя                                                                                                        В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                                        Т.А. Верхогляд