КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 квітня 2025 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 361/10467/23
номер провадження 22-ц/824/5035/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду 
цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	                                  Єфіменко І.О.,	
учасники справи: представник позивача Кардашевська Г.М.,
представник відповідача Стельникович С.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - Кардашевської Ганни Миколаївни 
на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року /суддя Сташків Т.Г./
у справі за позовом акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна про визнання договору купівлі-продажу частки нежилого приміщення недійсним, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
Позивач звернувся з вимогами про  визнання недійсним договору купівлі-продажу 21/100 частки нежилого приміщення загальною площею 564,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17.06.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений Приватним нотаріусом Мельник М.В., зареєстрований в реєстрі за №868, та скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Мельник М.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68064376 від 17.06.2023 року, номер запису про право власності: 50664648, а також стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 2684,00 грн.
Рішенням  Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 3 а.с. 118-130/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник АТ «Райффайзен Банк» - Кардашевська Г.М.  звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилалась на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вказувала, що ОСОБА_2 продав частку нежилого приміщення 17.06.2023 р. після подання Банком позову про стягнення боргу та винесення судового рішення, що свідчить про намір уникнути виконання зобов`язань. Наголошувала, що саме після подачі позову відповідач почав відчужувати майно. Отже, як поручитель і керівник позичальника ТОВ "ТД Дніпро-торг", діяв недобросовісно, порушуючи інтереси кредитора. Наголошувала на фраудаторності договору, оскільки договір купівлі-продажу укладено з метою унеможливлення звернення стягнення на майно боржника, що підтверджується часом його укладення  та відсутністю погашення боргу. Вказувала, що Верховний Суд у подібних справах визнає такі правочини недійсними як такі, що суперечать добросовісності та завдають шкоди кредитору (ст. 3, 13 ЦК України).
Представник ОСОБА_1 - адвокат Стельникович С.А. звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, клопотав про поновлення строків його подачі. Вказував, що судом першої інстанції вірно встановлено, що спірне майно відчужене після настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором та договором поруки, відчужене на підставі відплатного та фактично виконаного договору, на користь не пов`язаної з відчуджувачем особи. Після відчуження спірного майна, у боржника наявне інше майно за рахунок якого можуть бути задоволені кредиторські вимоги. Отже, вказував, що судом першої інстанції прийнято законне  і обґрунтоване рішення.
ОСОБА_2 та третя особа в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з задоволенням позовних вимог, на підставі наступного.
Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу частини нежилого приміщення від 16.05.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О., зареєстрованого в реєстрі за № 951, ОСОБА_2 належала на праві власності 21/100 частина нежилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з копією договору купівлі-продажу частки нежилого приміщення від 17.06.2023 року, посвідченого Приватним нотаріусом Мельник М.В. 17.06.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 868, ОСОБА_2 передав (продав) у власність, а ОСОБА_1 прийняв (купив) у власність 21/100 частку нежилого приміщення загальною площею 564,9 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 року у справі №910/9742/22 позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ТОВ «ТД «Дніпро-торг» та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 12  000 000,00 грн та заборгованість за відсотками у розмірі 481 315,06 грн. У решті позовних вимог відмовлено. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 року у справі № 910/9742/22 рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 у справі № 910/9742/22 змінено в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк» витрат по сплаті судового збору в розмірі 93 609,86 грн, виключивши з резолютивної частини рішення абзац 5. Доповнено резолютивну частину рішення абзацом 5 наступного змісту: «Стягнути з Державного бюджету України на користь АТ «Райффайзен Банк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 93 609 грн 86 коп.». В решті рішення Господарського суду міста Києва від 22.03.2023 року у справі № 910/9742/22 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 19.10.2023 року у справі № 910/9742/22 постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.07.2023 року залишено без змін.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М. від 08.08.2023 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 про примусове виконання наказу Господарського суду міста Києва № 910/9742/22, виданого 28.07.2023 року, про стягнення солідарно з ТОВ «ТД «Дніпро-торг» та ОСОБА_2 на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованості за кредитом у розмірі 12  000 000,00 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 481 315,06 грн. 
Згідно з копією листа приватного виконавця виконавчого округу Київської області Мойсея І.М. від 10.11.2023 року станом на 10.11.2023 року залишок заборгованості за виконавчим провадженням № НОМЕР_3 з урахуванням основної винагороди приватного виконавця становить 11 625 947,66 грн.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, посилався на ст. 234 ЦК України про те, що фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлюються цим правочином, може бути визнаний судом недійсним лише за наявності доведеного умислу обох сторін. У даній справі суд встановив, що договір купівлі-продажу, предметом якого була 21/100 частка нежилого приміщення за ціною 902 617,00 грн, був реально виконаний, а вказана сума відповідала ринковій вартості, визначеній незалежним оцінювачем 14.06.2023 року. Позивач не надав переконливих доказів того, що сторони договору діяли з умислом уникнути правових наслідків, що унеможливило кваліфікацію правочину як фіктивного.
Крім того, суд звертав увагу на ст. 3 ЦК України про те, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства, яка передбачає необхідність дотримання учасниками цивільних правовідносин стандартів чесності, відкритості та поваги до інтересів інших осіб. Аналізуючи поведінку відповідача-1, суд дійшов висновку, що вона не суперечила принципу добросовісності. Після відчуження спірного майна у відповідача-1 залишилося значне майно, включаючи земельні ділянки, нерухомість (зокрема, житловий будинок, магазин, нежиле приміщення) та 12 транспортних засобів, на яке кредитор може звернути стягнення для виконання зобов`язань. Ці обставини свідчать, що відповідач-1 не втратив платоспроможність внаслідок укладення договору, а відтак його дії не мали на меті умисне ухилення від виконання боргових зобов`язань перед позивачем.
Суд також керувався ст. 13 ЦК України про те, що особа, здійснюючи свої цивільні права, зобов`язана утримуватися від дій, які можуть завдати шкоди правам інших осіб, а зловживання правом у будь-якій формі є неприпустимим. У справі не було встановлено фактів зловживання відповідачем-1 своїм правом власності. Договір купівлі-продажу був відплатним, а його умови, включаючи ціну, відповідали ринковим реаліям, що підтверджується висновком експертної оцінки. Позивач не довів, що відповідач-1 мав намір завдати шкоди його майновим інтересам, зокрема шляхом приховування майна від звернення стягнення. Натомість відповідач-1 частково погасив заборгованість перед позивачем на суму 1 906 500,00 грн, що було підтверджено платіжними документами та ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 року. Ці дії додатково свідчать про добросовісність відповідача-1 та його намір виконувати взяті на себе зобов`язання.
Суд першої інстанції також вказував, що між відповідачем-1 та відповідачем-2 відсутні родинні чи інші пов`язки, які могли б вказувати на фраудаторний характер правочину. Договір не мав ознак угоди, укладеної "про людське око", оскільки був фактично виконаний, а кошти за нього сплачені покупцем у повному обсязі до моменту підписання.
Додатково суд врахував, що відчуження майна відбулося після настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором, однак це саме по собі не є підставою для визнання правочину недійсним. Відсутність доказів втрати платоспроможності відповідачем-1, наявність у нього іншого майна, а також часткове погашення боргу свідчать про відсутність умислу на ухилення від виконання судового рішення чи завдання шкоди позивачу. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір купівлі-продажу не суперечить вимогам закону, не порушує принципів добросовісності та не спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника. У зв`язку з цим підстав для визнання договору недійсним чи скасування державної реєстрації прав на спірне майно не встановлено, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки не врахував сукупність обставин, які свідчать про недобросовісність дій ОСОБА_2 та фраудаторний характер правочину.
Так, Договір від 17.06.2023 року був укладений після подання АТ «Райффайзен Банк» позову до Господарського суду міста Києва 23.09.2022 року у справі № 910/9742/22 та винесення рішення 22.03.2023 року, яке набрало законної сили 19.10.2023 року. Саме це вказує на те, що ОСОБА_2 , усвідомлюючи неминучість стягнення значної заборгованості, мав на меті вивести спірне майно з-під можливого звернення стягнення ще до завершення судового розгляду. 
Така поведінка суперечить принципу добросовісності, закріпленому в п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, який вимагає від учасників цивільних правовідносин діяти чесно, відкрито та з повагою до інтересів інших осіб, зокрема кредиторів.
Також суд першої інстанції не дослідив належним чином, куди були спрямовані кошти в сумі 902 617,00 грн, отримані ОСОБА_2 від продажу частки нежилого приміщення. Позивач довів, що ці кошти не були використані для погашення заборгованості перед банком, яка на 10.11.2023 року складала 11 625 947,66 грн. Відсутність спрямування отриманих від продажу коштів на виконання боргових зобов`язань підтверджує, що ОСОБА_2 діяв з наміром зберегти ці активи для особистих цілей, а не для задоволення вимог кредитора. 
Саме вказане є проявом зловживання правом власності, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України, особа не може використовувати свої права на шкоду іншим, зокрема шляхом виведення майна з-під стягнення. Верховний Суд у постанові від 07.12.2018 року у справі № 910/7547/17 чітко вказав, що правочин, спрямований на унеможливлення задоволення вимог кредитора, є формою зловживання правом, навіть якщо він має відплатний характер.
Хоча суд першої інстанції посилався на наявність у ОСОБА_2 іншого майна, він не проаналізував, чи є це майно достатнім для повного погашення заборгованості, яка перевищує 11 млн грн. Наприклад, житловий будинок площею 355,3 кв. м та земельна ділянка, виставлені на торги за початковою ціною 10 292 487,65 грн (лот № 547452), можуть не забезпечити повного задоволення вимог кредитора через можливе зниження ціни на аукціоні, наявність інших обтяжень чи ускладнення в реалізації. Інше майно, таке як земельні ділянки чи транспортні засоби, також не було оцінено судом з точки зору його ліквідності та здатності покрити борг. 
Отже, твердження про збереження платоспроможності ОСОБА_2 є необґрунтованим, оскільки не підкріплене доказами реальної можливості виконання зобов`язань за рахунок цього майна.
Часткове погашення боргу на суму 1 906 500,00 грн, на яке посилався суд першої інстанції, також не спростовує недобросовісності дій ОСОБА_2 , оскільки цей платіж здійснювався до укладення спірного договору і не стосувалися коштів, отриманих від продажу частки приміщення, а саме погашення боргу здійснено за рахунок продажу предмета застави, а не у добровільному порядку. Розмір погашення є незначним порівняно із загальною сумою заборгованості, що не свідчить про намір боржника добросовісно виконати свої зобов`язання в повному обсязі. 
Верховний Суд у постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 наголосив, що навіть реально виконаний правочин може бути визнаний недійсним, якщо він спрямований на уникнення звернення стягнення, особливо коли боржник діє після початку судового провадження щодо стягнення боргу.
Відплатний характер договору купівлі-продажу не виключає його фраудаторності, оскільки ключовим є намір боржника завдати шкоди кредитору. Суд першої інстанції помилково вважав, що ринкова ціна майна та відсутність родинних зв`язків між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 автоматично свідчать про добросовісність правочину. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц від 03.07.2019 року, правочин, укладений після виникнення спору щодо майна чи боргу, може бути визнаний недійсним, якщо він створює перешкоди для реалізації прав кредитора. 
У цій справі продаж частки приміщення відбувся в період активного судового розгляду, що дозволяє припустити умисел ОСОБА_2 вивести майно з-під стягнення.
Суд першої інстанції також не врахував, що ОСОБА_2 , як поручитель за кредитним договором та керівник ТОВ «ТД Дніпро-торг», був обізнаний про розмір заборгованості та судовий процес, що посилює ймовірність його недобросовісних намірів. Відсутність доказів використання отриманих від продажу коштів на погашення боргу, поєднана з часовим збігом укладення договору з судовим провадженням, свідчить про те, що правочин мав на меті не реальну економічну операцію, а захист майна від кредитора. Це суперечить моральним засадам суспільства, які, відповідно до ч. 4 ст. 13 ЦК України, повинні дотримуватися при здійсненні цивільних прав.
Таким чином, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, зокрема щодо спрямування коштів від продажу майна, реальної платоспроможності боржника та його намірів при укладенні договору. Висновки суду про добросовісність ОСОБА_2 не відповідають матеріалам справи, оскільки ігнорують очевидний зв`язок між продажем майна та судовим процесом щодо стягнення боргу. Крім того, суд неправильно застосував норми ст. 3 та ст. 13 ЦК України, не визнавши зловживання правом у діях боржника, що завдало шкоди майновим інтересам АТ «Райффайзен Банк». 
Отже, апеляційний суд визнає недійсним договір купівлі-продажу від 17.06.2023 року через його фраудаторний характер, керуючись нормами ЦК України. 
Зокрема, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України про те, що добросовісність є основоположною засадою цивільного законодавства, учасники правовідносин зобов`язані діяти чесно, відкрито та з повагою до інтересів інших осіб, зокрема кредиторів. Дії, спрямовані на завдання шкоди майновим правам кредитора, суперечать цій засаді.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦК України про те, що особа під час здійснення своїх прав повинна утримуватися від дій, які можуть завдати шкоди правам інших осіб, а зловживання правом у будь-якій формі є неприпустимим, використання права власності для виведення майна з-під стягнення визнається недопустимим, якщо такі дії мають на меті завдати шкоди кредитору. 
Ст. 215 ЦК України про те, що підставою недійсності правочину є його невідповідність вимогам закону, дозволяє визнавати недійсним правочин, який порушує принципи добросовісності та створює перешкоди для реалізації прав кредитора. Хоча ст. 234 ЦК України про те, що фіктивний правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, визнається недійсним, не застосовується прямо, фраудаторний характер правочину в цій справі встановлюється через недобросовісність дій боржника, спрямованих на уникнення виконання зобов`язань. Ці норми у сукупності з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 07.12.2018 року (справа № 910/7547/17), від 24.07.2019 року (справа № 405/1820/17) та від 03.07.2019 року (справа № 369/11268/16-ц), підтверджують, що правочин, вчинений після початку судового провадження щодо стягнення боргу з метою виведення майна з-під стягнення, визнається недійсним як такий, що суперечить засадам цивільного законодавства та завдає шкоди майновим інтересам кредитора.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
неправильне застосування норм матеріального права.
Щодо судових витрат, колегія суддів, керуючись ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне розподілити їх між сторонами пропорційно до їх участі у справі. Позивачем, АТ «Райффайзен Банк», сплачено судовий збір за подання позову до суду першої інстанції в розмірі 2684,00 грн. Оскільки позов задоволено повністю, ці витрати стягуються з відповідачів порівну. Таким чином, з ОСОБА_2 на користь позивача стягується 1342,00 грн, а з ОСОБА_1 - також 1342,00 грн. Крім того, позивачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4026,00 грн. З урахуванням задоволення апеляційної скарги ці витрати розподіляються між відповідачами порівну, що становить по 2013,00 грн з кожного. Отже, з ОСОБА_2 стягується 2013,00 грн, а з ОСОБА_1 - 2013,00 грн за розгляд справи в апеляційній інстанції.
Керуючись ст.ст.  376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  представника акціонерного товариства «Райффайзен Банк» - Кардашевської Ганни Миколаївни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року - задовольнити.  
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 листопада 2024 року - скасувати.
Позов  акціонерного товариства «Райффайзен Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Обухівського нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна, про визнання договору купівлі-продажу частки нежилого приміщення недійсним - задовольнити повністю.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу 21/100 частки нежилого приміщення загальною площею 564,9 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 17 червня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу Київської області Мельник Мариною Володимирівною, зареєстрований у реєстрі за № 868.
Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Мельник Марини Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 68064376 від 17 червня 2023 року, номер запису про право власності: 50664648.
Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, розподілити наступним чином: 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 1342,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 1342,00 грн.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, розподілити наступним чином: 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 2013,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Райффайзен Банк» 2013,00 грн.
Дані сторін:
Позивач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», місцезнаходження: вул. Генерала Алмазова, 4а, м. Київ, 01011, Ідентифікаційний код: 14305909;
Відповідач-1: ОСОБА_2 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 
Місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;
Відповідач-2: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 РНОКПП: НОМЕР_2 ;
Третя особа: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник Марина Володимирівна, місцезнаходження: 08700, Київська область, м. Обухів, вул. Малишка, 1, номер свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю: 5855.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
 
Головуючий:                                        Судді: