УХВАЛА
 
09 квітня 2025 року
м. Київ
 
справа № 296/9287/18
провадження № 61-2161ск25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки майна, що перебуває у спільній частковій власності, 
 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до                  ОСОБА_1 про виділ в натурі частки майна, що перебуває у спільній частковій власності. 
Позов обґрунтований тим, що вона є власницею 57/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої житомирської державної нотаріальної контори 21 грудня 1999 року. 
Іншим співвласником вказаного будинку є ОСОБА_1 , якій належить на праві власності 43/100 ідеальних частин вказаного будинку на підставі договору купівлі-продажу від 10 серпня 1977 року, посвідченого Першою житомирською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 3-2443.
Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок                 АДРЕСА_1 від 29 листопада 2006 року її ідеальна частка складається з: коридору «№ 2-1» площею 3,1 кв. м, кухні «№ 2-2»                      площею 8,9 кв. м, кімнати «№ 2-3» площею 15,8 кв. м. Ідеальна частка  відповідачки складається з коридору «№ 1-1» площею 3,3 кв. м, кладової «№ 1-2» площею 7,9 кв. м, та кімнати «№ 1-3» площею 11,9 кв. м. Частки будинку відокремлено виділені та мають окремі самостійні входи. Житловий будинок зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 16957255, має загальну площу 33,9 кв. м та житлову площу 27,7 кв. м.
09 листопада 2007 року на підставі рішення 13-ї сесії Житомирської міської ради від 01 серпня 2007 року за № 321 ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,0570 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1810136600:06:010:0022.
Іншим співвласником земельної ділянки розміром 0,0430 га за вказаною адресою, кадастровий номер 1810136600:06:010:0022, є ОСОБА_1 ,                           що підтверджується держаним актом на право власності на земельну ділянку      від 09 листопада 2007 року.
Вказувала, що виділ у натурі часток житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , між сторонами не відбувався. Порядок користування земельною ділянкою, на якій розміщений житловий будинок, не встановлено, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 безпідставно не надає своєї згоди на укладання відповідного договору про виділ в натурі часток будинку та угоди про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою. 
Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд виділити їй в натурі 57/100 ідеальних частин земельної ділянки, кадастровий номер 1810136600:06:010:0022, що знаходиться за адресою:                            АДРЕСА_1 та перебуває в спільній частковий власності, згідно з варіантом № 1 висновку оціночно-будівельної, будівельно-технічної, оціночно-земельної та земельно-технічної експертизи № 94/05-2019 від 27 травня 2019 року.
Корольовський районний суд м. Житомира рішенням від 23 січня 2023 року у задоволенні позову відмовив. 
Житомирський апеляційний суд постановою від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Козлова А. І., задовольнив. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 23 січня 2023 року скасував та ухвалив нове судове рішення.
Виділив в натурі ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 570,0 кв. м (0,0570 га), що на схемі позначена під № 2 (зображена зеленим кольором), яка проходить по точках: 1-2-3-4-5-6-11-1 зі сторонами: 2,59 м-1,47 м-4,29 м-30,59 м-15,94 м-34,79 м-11,46 м, згідно з третім варіантом додаткової судової оціночно-земельної та земельно-технічної експертизи № 670/04-2024 від 08 квітня 2024 року.
Виділив в натурі ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 430,0 кв. м                     (0,0430 га), що на схемі позначена під № 1 (зображена жовтим кольором), яка проходить по точках: 6-7-8-9-10-11-6, зі сторонами: 0,93 м-0,28 м-10,98 м-33,92 м-13,25 м-34,79 м, згідно з третім варіантом додаткової судової оціночно-земельної та земельно-технічної експертизи № 670/04-2024 від 08 квітня 2024 року. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
18 лютого 2025 року ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку, подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року в указаній вище справі.  
Верховний Суд ухвалою від 03 березня 2025 року касаційну скаргу                        ОСОБА_1 залишив без руху та надав строк для усунення її недоліків. 
01 квітня 2025 року до Верховного Суду, на виконання вимог ухвали,                                        від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги,                 до якої надано уточнену касаційну скаргу та в якій зазначено ціну позову 499 600,00 грн.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції Українисеред основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексупозбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;                              в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
22 листопада 2023 року Конституційний Суд України у рішенні у справі                                № 10-р(II)/2023 визнав пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України таким, що відповідає Конституції України (є конституційним).
 
Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України(абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України                          від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
 
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів  (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023). Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує                                двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн) та становить 499 600,00 грн.
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.
Таким чином, обставин, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо,                              якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції,  а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі.                              У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб                      (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі належить відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,                   Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою               ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ в натурі частки майна, що перебуває у спільній частковій власності.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький
 
                                                                                                                           І. В. Литвиненко