Головуючий І інстанції: І.Г. Ясиновський

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2025 р. 	Справа № 440/4068/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Чалого І.С. ,  Подобайло З.Г. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2024, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039  по справі № 440/4068/24
за позовом               ОСОБА_1  
до              Військової частини НОМЕР_1                     
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
04 квітня 2024 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (надалі також - відповідач), відповідно до якої просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 в непроведенні службового розслідуванні обставин отримання травми ОСОБА_1 та видачі йому Довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва);
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести службове розслідування з метою встановлення обставин отримання травми ОСОБА_1 , та видати ОСОБА_1 Довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) Додаток 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в ЗС України, затвердженої наказом МОУ від 14.08.2008, №402 (зі змінами).
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 частково задоволено позовні вимоги.
-визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 від 13.11.2023 та не проведення службового розслідуванні обставин отримання ОСОБА_1 травми.
-зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 13.11.2023 та провести службове розслідування обставин отримання ОСОБА_1 травми.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не дотримання норм процесуального права просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 та ухвалити нове судове рішення в частині задоволених позовних вимог, в якому відмовити позивачу у задоволенні задовольнити позовних вимог в цій частині в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на необґрунтованість на непідтвердженість доказами вимог позивача, вказує на те, що позивач в порушення вимог статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України не звертався з відповідними рапортами ні до командира військової частини НОМЕР_1 , а ні до свого безпосереднього начальника, таким чином, військовою частиною НОМЕР_1 не встановлено, коли та при яких обставинах солдат ОСОБА_1 міг отримати травму ноги тому підстави для призначення і проведення по даному факту службового розслідування, а також видачі йому довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) – відсутні. Крім того, звертає увагу на те, що адвокат не наділений правом подання разом з адвокатським запитом рапорту від імені військовослужбовця, адже такі дії не є видом адвокатської діяльності, та необхідно особисте написання військовослужбовцем та подання/направлення відповідного рапорту. Також, апелянт зазначає, що позивачем при зверненні до суду першої інстанції було пропущено строк звернення до суду.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, приходить наступного.
Так, судом першої інстанції встановлено, та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 28.07.2022 по 13.10.2023, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 (а.с. 8 зі звороту – 12).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 13.10.2023 №290 солдата ОСОБА_1 , оператора-топогеодезиста 1 артилерійського взводу 4 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , наказано вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до нового місця служби в АДРЕСА_1 , з 13.10.2023 виключений зі списків військової частини та всіх видів забезпечення (а.с. 21 зі звороту).
13.11.2023 позивач склав рапорт на командира військової частини НОМЕР_1 , в якому просив видати наказ про видачу йому довідки про обставини поранення (травми, контузії, каліцтва), отриманої під час виконання обов`язку військової служби 29.06.2023 (а.с. 47).
Вказаний рапорт направлено адвокатом позивача ОСОБА_2 до військової частини НОМЕР_1 разом з адвокатським запитом від 13.11.2023 №107, в якому адвокат просила розглянути рапорт ОСОБА_1 та надіслати довідку про обставини поранення (травми, контузії, каліцтва) (а.с. 15 зі звороту – 16).
У відповідь на зазначений вище запит військова частина НОМЕР_1 листом від 14.12.2023 №1146 повідомила, що адвокатський запит в порушення статті 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" оформлений неналежно, що є підставою для відмови у наданні будь-яких відомостей. Зазначила, що адвокат не наділений правом подання рапорту від імені військовослужбовця, такі дії не є видом адвокатської діяльності. За час проходження служби солдат ОСОБА_1 не повідомляв керівництво підрозділу військової частини НОМЕР_1 , що під час виконання обов`язків військової служби у зазначений ним період він отримав травму (а.с. 17).
У грудні 2023 року адвокат позивача ОСОБА_2 звернулася до Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " із адвокатським запитом від 27.12.2023 №126, в якому також, зокрема, просила призначити службове розслідування у військовій частині НОМЕР_1 з метою підтвердження факту травмування ОСОБА_1 29.06.2023, а також надати матеріали такого службового розслідування та довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) ОСОБА_1 (а.с. 13-14).
Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що виразилася у непроведенні службового розслідуванні обставин отримання травми ОСОБА_1 та видачі йому довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), позивач звернувся до суду з цим позовом.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наведені вище фактичні обставини сторонами не оспорюються.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 N 2232-XII (далі - Закон N 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частинами 2, 3 ст. 1 Закону N 2232-XII передбачено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч. 7 ст. 1 Закону N 2232-XII виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Згідно із ч. 14 ст. 2 Закону N 2232-XII виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 N 389-VIII (далі - Закон N 389) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Так, Указом Президента України від 24.02.2022 N 64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався  та триває по теперішній час.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджений Законом України від 24 березня 1999 року N 548 (далі Статут).
Статтею 9 Статуту внутрішньої служби встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом статей 12 - 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.99 N 548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Відповідно до статей 18-19 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовці перебувають під захистом держави і мають усю повноту прав і свобод, закріплених Конституцією України.
Держава гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей соціальний і правовий захист відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.
Статтею 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено зобов`язання командира (начальника), зокрема до обов`язків командира входить обов`язок, щодо необхідності знати потреби і запити особового складу, приймати рішення за його заявами, скаргами та іншими зверненнями; організовувати своєчасну видачу всіх видів забезпечення та перевіряти його повноту; під час вирішення питань, пов`язаних з трудовою діяльністю працівників, суворо додержуватися законодавства про працю.
Разом з цим, відповідно до пунктів 254, 255 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.99 N 548-XIV, військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.
Амбулаторний прийом проводиться в медичному пункті військової частини лікарем (фельдшером) у години, встановлені розпорядком дня військової частини.
Військовослужбовці, які захворіли раптово або дістали травму, направляються до медичного пункту частини негайно, у будь-який час доби.
Згідно з пунктом 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).
У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі, атестат на продовольство, довідку про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) і медичну характеристику, а в разі вибуття на лікування за межі гарнізону - додатково атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.
Довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) складається начальником медичної служби військової частини, як правило, після проведення відповідного розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва).
У разі якщо травма (поранення, контузія, каліцтво) військовослужбовця спричинена діями противника, відповідне розслідування обставин отримання військовослужбовцем травми (поранення, контузії, каліцтва) не проводиться. Довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) складається протягом п`яти днів та у такий самий строк направляється до військового закладу охорони здоров`я або територіального центру комплектування та соціальної підтримки у порядку, встановленому Міністерством оборони України.
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 N 124, рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, - звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Також, згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.
Відповідно до пояснень позивача, останній 29.06.2023 перебував на посаді оператора-топогеодезиста 1 артилерійського взводу 4 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 на бойовій позиції в околицях населеного пункту Серебрянка Донецької області. В результату обстрілу з артилерійської системи з боку ЗС РФ отримав команду "в укриття". При переміщенні в укриття під час сильного падіння отримав травмування. В подальшому на позиції перебував до 05.07.2023. Від сильного болю в районі кульшового суглобу приймав знеболюючі ліки та крем. 05.07.2023 ОСОБА_1 евакуювали та відвезли до м. Ізюм до медичної установи, де був поставлений діагноз та надано рекомендації (а.с. 50 зі звороту – 51).
Відповідно до довідки травматолога від 05.07.2023 хворий ОСОБА_1 звернувся зі скаргами на біль у ділянці правового кульшового суглобу, зі слів хворого біль з`явився після розвантаження 30.06.2023 снарядів. Встановлено діагноз "Навантажувальний артрит правового кульшового суглобу" та надані рекомендації (а.с. 16 зі звороту).
Згідно з висновком ТОВ "Тесла Медикал" від 16.07.2023 №0710316 у ОСОБА_1 виявлено мр-ознаки стрес-перелому шийки правої стегнової кістки та правого бічного крила крижів ІV ст.; синовііт правого кульшового суглобу; не включено формування стрес-перелому лівої стегнової кістки (а.с. 23 зі звороту).
17.07.2023 позивач звернувся у відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, де згідно з довідкою №2972 йому встановлено діагноз "Забій правого кульшового суглобу від 29.06.2023" (а.с. 18).
У період з 31.07.2023 по 04.08.2023 позивач проходив стаціонарне лікування у КПП МР ХО "БКБЛІЛ", про що свідчить виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №7966 (а.с. 18 зі звороту – 19).
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 04.08.2023 №1899 за формою Додатку 4 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України ОСОБА_1 проведено медичний огляд у військово-лікарській комісії в/ч НОМЕР_3 04.08.2023. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва) - Стан після закритого перелому шийки правої стегнової кістки (29.06.2023). Довідка про обставини травми не надана. Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. На підставі статті 81 графи ІІ Розкладу хвороб потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів (а.с. 21).
18.08.2023 ОСОБА_1 отримав консультацію лікаря ортопеда-травматолога (а.с. 22).
Відповідно до довідки військово-лікарської комісії від 27.10.2023 №2719 за формою Додатку 4 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України ОСОБА_1 проведено медичний огляд у військово-лікарській комісії в/ч НОМЕР_4 27.10.2023. Діагноз та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва) - Стан після закритого перелому (29.06.2023) шийки правої стегнової кістки у вигляді консолідуючого перелому з больовим синдромом, згинальною контрактурою правого кульшового суглоба та тимчасовим порушенням функцій. Травма, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби. Довідка про обставини травми відсутня. На підставі статті 81 графи ІІ Розкладу хвороб потребує відпустки для лікування на 30 календарних днів (а.с. 23).
У період з 16.11.2023 по 07.12.2023 позивач проходив стаціонарне лікування у КП "Обласна клінічна лікарня відновного лікування та діагностики з обласними центрами планування сім`ї та репродукції людини, медичної генетики Полтавської обласної ради", про що свідчить виписка із медичної карти стаціонарного хворого №2661 (а.с. 19 зі звороту – 20)
Все вказане вище зумовило те, що 13.11.2023 позивачем особисто був складений та підписаний рапорт на командира військової частини НОМЕР_1 з проханням видати наказ про видачу ОСОБА_1 довідки про обставини поранення (травми, контузії, каліцтва) , отриманої під час виконання обов`язку військової служби 29.06.2023 (а.с. 47).
Вказаний рапорт направлено адвокатом позивача Ярошенко Світланою Миколаївною до військової частини НОМЕР_1 разом з адвокатським запитом від 13.11.2023 №107, в якому адвокат просила розглянути рапорт ОСОБА_1 та надіслати довідку про обставини поранення (травми, контузії, каліцтва) (а.с. 15 зі звороту – 16).
У відповідь на адвокатський запит від 13.11.2023 №107 військова частина НОМЕР_1 листом від 14.12.2023 №1146 повідомила, що адвокатський запит в порушення статті 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" оформлений неналежно, що є підставою для відмови у наданні будь-яких відомостей. Зазначила, що адвокат не наділений правом подання рапорту від імені військовослужбовця, такі дії не є видом адвокатської діяльності. За час проходження служби солдат ОСОБА_1 не повідомляв керівництво підрозділу військової частини НОМЕР_1 , що під час виконання обов`язків військової служби у зазначений ним період він отримав травму (а.с. 17).
Щодо посилань апелянта про те, що позивач за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 не повідомляв керівництво підрозділу військової частини НОМЕР_1 , що під час виконання ним обов`язків військової служби саме у вказаний ним період, 29.06.2023 року, він отримав травму з вказаних подій колегія суддів звертає увагу на наступне.
ОСОБА_1 29.06.2023 перебував на посаді оператора-топогеодезиста 1 артилерійського взводу 4 артилерійської батареї 2 артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 на бойовій позиції в околицях населеного пункту Серебрянка Донецької області. В результату обстрілу з артилерійської системи з боку ЗС РФ отримав команду "в укриття". При переміщенні в укриття під час сильного падіння отримав травмування. В подальшому на позиції перебував до 05.07.2023.
05.07.2023 ОСОБА_1 евакуювали та відвезли до м. Ізюм до медичної установи, де був поставлений діагноз та надано рекомендації (а.с. 50 зі звороту – 51). Факт евакуації ОСОБА_1 05.07.2023 відповідач не заперечує.
Відповідно до довідки травматолога від 05.07.2023 хворий ОСОБА_1 звернувся зі скаргами на біль у ділянці правового кульшового суглобу, зі слів хворого біль з`явився після розвантаження 30.06.2023 снарядів. Встановлено діагноз "Навантажувальний артрит правового кульшового суглобу" та надані рекомендації (а.с. 16 зі звороту).
В подальшому ОСОБА_1 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні, та проходив військово-лікарські комісії. У тому числі у період з 31.07.2023 по 04.08.2023 позивач проходив стаціонарне лікування у КПП МР ХО "БКБЛІЛ".
В свою чергу, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 13 жовтня 2023 року відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.10.2023 №290. 
Аналізуючи в сукупності наведені вище обставини діагностування та лікування травми позивача та положення пункту 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, колегія суддів приходить висновку, що представники медичної служби військової частини НОМЕР_1 не могли бути не обізнані про отримання військовослужбовцем тяжкої травми.
Разом з тим, з положень Статуту не вбачається, що обов`язковою підставою для складання довідки про обставини травми є безпосереднє звернення військовослужбовця, який отримав травму.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що адвокат не наділений правом подання разом з адвокатським запитом рапорту від імені військовослужбовця, адже такі дії не є видом адвокатської діяльності, та необхідно особисте написання військовослужбовцем та подання/направлення відповідного рапорту колегія суддів зазначає таке.
Рапорт ОСОБА_1 , долучено представником позивача Ярошенко Світланою Миколаївною до адвокатського запиту №107 від 13.11.2024. Відповідачем вказаний рапорт було отримано, що не заперечується відповідачем. Рапорт містить підпис позивача, при цьому, відповідач не наводить доказів, зі змісту яких вбачалося б що рапорт складено іншою особою, або його зміст не відповідає дійсному волевиявленню позивача. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що до адвокатського запиту №107 від 13.11.2024 долучено ордер та свідоцтво адвоката представника позивача Ярошенко Світлана Миколаївни, якими підтверджуються повноваження представника. 
Отже, рапорт долучений до адвокатського запиту №107 від 13.11.2024 було складено та підписано позивачем, подано уповноваженим представником, що, як слушно зазначив суд першої інстанції, не звільняє військову частину від обов`язку розглянути рапорт військовослужбовця по суті у встановлений строк.
У судовій правозастосовчій практиці Верховного Суду України (постанова від 13.06.2017 у справі N 21-1393а17), а також Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2018 у справі N П/9901/137/18 (800/426/17), від 13.12.2018 у справі N 800/434/17 та інших) неодноразово висловлювалась правова позиція про те, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та зазначає, що рапорт, долучений представником позивача Ярошенко Світланою Миколаївною до адвокатського запиту №107 від 13.11.2024, направленого до військової частини НОМЕР_1 у строк передбачений п. 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України не було розглянуто по суті, що свідчить про допущення військовою частиною бездіяльності.
Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів вважає за необхідне вказати  наступне.
Так, суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі вказав, що висновок стосовно дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом суд висловить за результатами розгляду поданих учасниками справи заяв по суті справи.
Як вбачається з матеріалів справи, вказане питання не було вирішено судом першої інстанції, з урахуванням чого колегія суддів вважає за необхідне надати оцінку питанню дотримання позивачем строку звернення до суду.
Частиною першою статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Абзацом 1 частини 2 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
Згідно ч.1, ч.2 ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Аналіз зазначених норм показав, що пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
Відповідно до ч.1 ст.6 “Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод” від 04.11.1950 (ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права» (рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France), Series A № 333-B, crop.42, пункт 36).
ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).
Одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
В абзаці 7 підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положень статті 24 Конституції України (справа про рівність сторін судового процесу) від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 вказано, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права.
Статтею 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У рішенні Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини першої статті 79 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 24 червня 2020 року № 6-р(ІІ)/2020 зазначено, що Конституційний Суд України вважає, що гарантування приписом частини другої статті 55 Конституції України кожному права на доступ до суду з метою оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень є вимогою принципу верховенства права. Такий доступ не означає автоматичної незаконності цих рішень, дій або бездіяльності, а спрямований на перевірку у судовому порядку їх законності та правомірності, що не лише забезпечує ефективний захист прав, свобод кожної особи, якої стосується неправомірна діяльність суб`єктів владних повноважень, а й сприяє підтримці законності та правопорядку в цілому шляхом виявлення та усунення нелегітимних проявів у такій діяльності.
У ході судового розгляду справи з метою з`ясування питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом, а саме наявності поважних причин його пропуску, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2025 було запропоновано ОСОБА_1 подати протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовом з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.
На виконання вимог зазначеної ухвали до суду надійшло клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із даним позовом в якому ОСОБА_1  просить поновити пропущений строк звернення до суду із позовом у справі №440/4068/24 та долучити до матеріалів справи копію військового квитка. 
В обґрунтування поданого клопотання позивач зазначає, що згідно з військовим квитком серія НОМЕР_2 , він проходив військову службу за мобілізацією, безперервно у таких військових частинах: з 05.06.2022 по 27.07.2022 - Військова частина НОМЕР_5 , курсант; з 28.07.2022 по 13.10.2023 - Військова частина НОМЕР_1 , радіотелефоніст, оператор-топогеодезист; з 14.10.2023 по 03.03.2024 - Військова частина НОМЕР_6 , стрілець-помічник гранатометника, солдат резерву; з 05.03.2024 по 16.12.2024 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , стрілець-санітар, відповідальний виконавець, у зв`язку із казаним позивач фізично не мав змоги вчасно звернутися до суду з позовною заявою у період між 14.12.2023 та 04.04.2024.
Надаючи оцінку зазначеним вище підставам для поновлення строку звернення до суду колегія суддів враховує, що за загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.
Верховний Суд у постанові від 29.11.2024 у справі №120/359/24 сформував наступний правовий висновок щодо застосування положень статей 122 та 123 КАС України у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з призовом по мобілізації до Збройних Сил України для виконання конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна:
Проходження особою військової служби, призваною по мобілізації у Збройні Сили України, може бути підставою для поновлення строку звернення до суду з кількох причин, пов`язаних із особливим статусом військовослужбовців та характером їхньої служби:
1. Обмеження доступу до правової допомоги: під час служби військовослужбовці можуть перебувати у віддалених, в тому числі й небезпечних місцях, де відсутній доступ до адвокатів чи інших правових ресурсів, що обмежує можливість своєчасного звернення до суду.
2. Виконання обов`язків служби: військовослужбовці, особливо в умовах воєнного стану, часто перебувають у стані, коли фізично або психологічно неможливо займатися приватними справами, зокрема ініціювати судові спори.
3.  Фактор часу: участь військовослужбовця у довготривалих операціях, навчаннях або відрядженнях може унеможливити дотримання, визначеного процесуальним законом, строку для звернення до суду.
4. Повага до особливого статусу військовослужбовців: враховуючи виконання військовослужбовцями важливої функції із захисту держави, законодавство та судова практика мають враховувати обставини, пов`язані з проходженням військової служби, як вагому підставу для поновлення строку.
5. Обов`язок держави забезпечувати реалізацію принципу рівного доступу до правосуддя: проходження військової служби може суттєво ускладнити реалізацію особами цього права, а отже, з метою належного забезпечення зазначеного принципу, може визнаватися об`єктивною причиною пропуску процесуального строку.
З урахуванням зазначеного вище, колегія суддів зазначає, що у зв`язку з введенням на території України з 24 лютого 2022 року воєнного стану та безперервним проходженням ОСОБА_1 військової служби за мобілізацією у різних регіонах, зокрема, і у період з 14.12.2023 та 04.04.2024, що об`єктивно вплинуло на можливість позивача звернення до адміністративного суду з даним позовом у встановлений строк та підставами наведеними у клопотанні позивача про поновлення строку звернення до суду з позовною заявою, з метою забезпечення доступу до правосуддя, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1  строку звернення до суду та поновити позивачу строк звернення до адміністративного суду з даним позовом.
З урахуванням поновлення ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції строку звернення до суду з даною позовною заявою, колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача на недотримання позивачем положень статті 122 КАС України.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст.ст.243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 по справі № 440/4068/24 -  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.С. Чалий    З.Г. Подобайло