Ухвала
Іменем України    
 
23 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 641/2284/14-ц
провадження № 61-4585ск25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2, на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року у складі судді: Курганникової О. А., та постанову Харківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції стосовно не зняття арешту з рухомого майна  ОСОБА_1  у виконавчому проваджені № НОМЕР_2. 
 
Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 , при знятті з реєстрації транспортного засобу Mitsubishi lancer, днз НОМЕР_1 , 2007 року випуску у Сервісному Центрі МВС дізнався, що на його автомобіль накладено арешт державною виконавчою службою, у зв`язку із чим він позбавлений права у повному обсязі розпоряджатись належним йому майном.
 
Підставою скасування арешту є те, що державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, а рішення суду № 641/2287/14-ц, а також будь-які документи з виконавчого провадження НОМЕР_3 ОСОБА_1 не надходили, питання щодо погашення заборгованості перед стягувачем ОСОБА_1 врегулювано без участі державної виконавчої служби.
 
ОСОБА_1 просив: 
визнати неправомірною бездіяльність посадових осіб Основ`янсько -Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції стосовно не зняття арешту з рухомого майна ОСОБА_1 у виконавчому проваджені № НОМЕР_2 
скасувати обтяження майна боржника накладеного у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.
 
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що: 
Представник Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції до судового засідання не з`явився, надав до канцелярії суду заперечення в яких зазначив, що до відділу не надходила інформація про виконання рішення за виконавчим листом № 641/2287/14-й від 15 серпня 2014 виданим Комінтернівський районний судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми боргу у розмірі 353959,92 грн. Також боржником не виконана постанова про стягнення виконавчого збору № НОМЕР_2 видана 14 жовтня 2014 року Міжрайонним відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області;
суд першої інстанції зазначив, що повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки відповідно до частини третьої цієї статті арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті. Також повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не поверненням виконавчого документа стягувачу. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) та постанові від 19 січня 2022 року у справі 521/14329/20 (провадження № 61-13107св21);
з матеріалів справи вбачається, що державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. За таких обставин, суд вважав, що не є можливим дійти висновку про те, що державний виконавець приймаючи постанову про повернення виконавчого документа стягувачу допустив неправомірної бездіяльності в частині не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 ;
при цьому суд відхилив посилання на довідку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про відсутність фінансових претензій до ОСОБА_1 , оскільки відсутні відомості надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;
на підставі викладеного, суд першої інстанції, розглянувши скаргу в межах заявлених доводів, встановивши відсутність обов`язку державного виконавця при поверненні виконавчих документів знімати арешт, накладений в рамках виконавчого провадження, в тому числі коли виконавчі листи повернуті стягувачам за пунктом 2 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», не впливають на прийняття рішення державним виконавцем про зняття арешту з майна боржника, встановивши, що повернення виконавчого документу стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника, тобто права боржника державним виконавцем відповідного відділу державної виконавчої служби у зазначеному виконавчому провадженні не порушені, дійшов висновку про безпідставність скарги та відмову у її задоволенні.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишено без задоволення;
ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права;
повернення виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна боржника. Також повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не поверненням виконавчого документа стягувачу. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) та постанові від 19 січня 2022 року у справі 521/14329/20 (провадження № 61-13107св21); 
при залишенні без змін ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд виснував, що оскільки державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, а тому підстави для зняття арешту у виконавця відсутні. За таких обставин апеляційний суд погодився з висновком суду щодо відсутності підстав для задоволення скарги;
апеляційний суд вказав, що посилання в апеляційній скарзі на те, що виконавцем мало бути закінчено виконавче провадження, оскільки було додано лист стягувача про відсутність майнових претензій до боржника, суперечать матеріалам виконавчого провадження, зокрема даним постанови від 04 грудня 2018 року про повернення виконавчого документу стягувачу, за змістом якої виконавчий документ повернуто, оскільки у ході проведення виконавчих дій у боржника відсутнє майно та кошти, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до закону заходи щодо розшуку майна виявились безрезультатними. Також виконавцем постановлено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 04 грудня 2021 року. Суд першої інстанції дав належну оцінки даним довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та обґрунтовано не взяв її до уваги, оскільки вона не свідчить про виконання боржником своїх зобов`язань у виконавчому провадженні.
 
ОСОБА_1 08 квітня 2025 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2, на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2025 року указану касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 25 квітня 2025 року ці недоліки було усунуто та надано уточнену касаційну скаргу, у якій, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і прийняти нову постанову, якою скаргу задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20;
у подібній справі №645/6694/15-ц Верховний Суд виходив із того, що виконавче провадження є заключною стадією судового процесу (відповідно до статті 1 Закону «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), і після фактичного виконання рішення виконавча служба повинна припинити провадження та скасувати накладені обмеження. Верховний Суд констатував: «наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном». Іншими словами, Верховний Суд дійшов висновку, що після виконання боржником усіх зобов`язань (і повернення виконавчого документа, якщо таке мало місце) немає жодних законних підстав утримувати арешт на його майно. Цей висновок випливає також із загальної мети виконання рішень (статті 18 Закону № 1404-VIII - діяння виконавця мають бути своєчасними й неупередженими) та приписів статей 39-40 Закону № 1404-VIII, які вимагають винесення постанови про закінчення провадження і скасування всіх обмежень при наявності відповідних підстав;
постанова апеляційного суду та ухвала суду першої інстанції у справі №641/2287/14-ц є помилковими з огляду на повний виклад фактичних обставин і положень Закону № 1404-VIII. Суд неправомірно застосував статтю 37 Закону «буквально», ігноруючи той факт, що провадження по суті було завершено за пунктом 9 частини першої статті 39 (відсутність майна). За частиною другою статті 39 і статтею 40 Закону виконавець за поданою позивачем заявою мав винести постанову про закінчення провадження та скасувати обмеження (арешти);
збереження арешту в описаній ситуації порушує принцип верховенства права і право боржника на мирне володіння своїм майном. Верховний Суд у справі № 645/6694/15-ц чітко висловився, що довготривале утримання арешту за відсутності будь-яких претензій є «невиправданим втручанням». Логічно припустити, що коли рішення повністю виконано або боржника повністю звільнено від зобов`язань (у т. ч. через відсутність майна), будь-який запобіжний захід має бути знятий;
правова норма статті 1 Закону № 1404-VIII визначає виконання рішення як завершальну стадію судового процесу. Якщо ця стадія фактично відбулася, то формальне затягування обмежень (арештів) є процедурною перешкодою, що суперечить меті закону. Апеляційний суд, залишивши арешт через «формальне» повернення документа, порушив цю мету;
правова позиці Верховного Суду у справі № 645/6694/15-ц є релевантною до виниклих правовідносин у цій справі. На підставі цих висновків можна зробити висновок, що у цій справі суди дійшли хибного висновку: щодо неправильного тлумачення статті 37 Закону і не взято до уваги вимоги статей 39-40 Закону, а також гарантій мирного володіння майном. Формалізм апеляційного суду і суду першої інстанції призвів до того, що залишено безпідставний арешт, всупереч прямим приписам закону і позиції Верховного Суду.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 06 травня 2014 року ТОВ «ОТП Факторінг Україна» надав довідку про відсутність фінансових претензій до ОСОБА_1 .
 
Заочним рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 02 червня 2014 року у справі № 641/2287/14-ц  (https://reyestr.court.gov.ua/Review/39107028) 
позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 задоволено частково; 
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», заборгованість за кредитним договором № СL-701/847/2007 від 24 вересня 2007 року у розмірі 353 959,92 грн та судові витрати у розмірі 1498,14 грн.
 
06 жовтня 2014 року на виконання рішення суду у справі № 641/2287/14-ц  державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2. 
 
07 жовтня 2014 року державним виконавцем Хабловим В. М. винесено постанову про арешт та заборону відчуження майна ОСОБА_1 
 
14 жовтня 2014 року державним виконавцем Хабловим В. М. винесено постанову по розшук та затримання транспортних засобів ОСОБА_1 
 
27 липня 2016 року заступником начальника Комінтернівського ВДВС м. Харкова Манойло Ю. О. винесено постанову про розшук майна боржника - ОСОБА_1 
 
27 липня 2016 року заступником начальника Комінтернівського ВДВС м. Харкова Манойло Ю. О. винесено постанову про зупинення виконавчого провадження.
 
04 грудня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про поновлення виконавчих дій.
 
04 грудня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
 
Одночасно 04 грудня 2018 року державним виконавцем Біляєвим Б. Є. внесені дані до Державного реєстру обтяжень рухомого майна про обтяження на підставі постанови про арешт рухомого майна ОСОБА_1 за постановою від 07 жовтня 2014 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.
 
Відповідно до повідомлень Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (надалі ВДВС) матеріали виконавчого провадження відсутні у зв`язку із закінченням строку їх зберігання.
 
За повідомленням головного сервісного центру МВС України постанови, якими накладено обтяження на рухоме майно ОСОБА_1 , відсутні у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.
 
Відповідно до Державного реєстру обтяжень рухомого майна наявне лише одне обтяження майна ОСОБА_1 , а саме: на підставі постанови ВДВС від 07 жовтня 2014 року (арешт майна боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2).
 
21 травня 2024 заявник направив до Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби заяву про зняття арешту на майно ОСОБА_1 
 
20 червня 2024 року від Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції надійшла відмова у знятті обтяжень з роз`ясненням судового порядку вирішення питання. 
 
Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).
 
Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).
 
У разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається (частина третя статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).
 
У пункті 10 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ Закону України «Про виконавче провадження».
 
Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
 
Згідно частини четвертої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII арешти з майна боржника знімаються уразі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню.
 
Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». 5. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частини четверта та п`ята Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII).
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 333/395/22 (провадження № 61-9753св23) вказано, що:
«32. Арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. У разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є завершеним. Лише факт такого повернення, зокрема через відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна та коштів. 
Стягувач може повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Тоді як за заявою боржника суд може визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, з підстав, передбачених частиною другою статті 432 ЦПК України».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2024 року в справі № 462/6014/15 (провадження № 61-5391св24) зазначено, що:
«у пункті 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;
Разом з тим, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки відповідно до частини третьої цієї статті арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті. При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, провадження № 61-26969св18, зазначено, що «повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу». У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 761/35971/15-ц, провадження № 61-23265св18, вказано, що «суди дійшли правильного висновку про те, що, здійснюючи дії під час виконання зазначеного рішення суду, державний виконавець дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження» при вчиненні виконавчих дій по відкритому виконавчому провадженню щодо ОСОБА_4, як солідарного боржника, тому відсутні підстави для задоволення скарги останньої. При цьому виконавчий лист повернуто стягувачу і державний виконавець позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії при відсутності виконавчого провадження».
Отже, установивши, що виконавчий документ № 462/6014/15-ц, виданий Залізничним районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 2 708 756,64 грн повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та зняття арешту з його майна, оскільки повернення виконавчого листа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника.
Зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».
 
Суди встановили, що державний виконавець не виносив постанови про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Відсутні відомості надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника. Довідка ТОВ «ОТП Факторінг Україна» від 06 травня 2014 року про відсутність фінансових претензій до ОСОБА_1 суперечить матеріалам виконавчого провадження, зокрема даним постанови від 04 грудня 2018 про повернення виконавчого документу стягувачу за змістом якої виконавчий документ повернуто оскільки у ході проведення виконавчих дій у боржника відсутнє майно та кошти, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно зо Закону заходи щодо розшуку майна виявились безрезультатними.
 
Встановивши, що відсутні підстави для зняття арешту, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги. 
 
Посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин (зокрема, погашення боргу стягувачу після відкриття виконавчого провадження). 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2, на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                          В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                    Є. В. Краснощоков