13.05.25
22-ц/812/803/25

Провадження №22-ц/812/803/25
П О С Т А Н О В А
Іменем України

13 травня 2025 року                                                         м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М., 
із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,
за участю представників відповідачів: Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - Нофенко М.В. та Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області - Самарської Т.А.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні  цивільну справу №490/10371/21 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Чаричанського Павла Олексійовича у приміщенні цього суду 07 березня 2025 року, повний текст якого складений 14 березня 2025 року, за позовом  ОСОБА_1 до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди,
       
у с т а н о в и в :
У грудні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави Україна в особі Головного управління Національної поліції в Миколаївській області(далі – ГУНП в Миколаївській області), Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області (далі – ГУДКС в Миколаївській області, Казначейство) про відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивовано тим, що 17 листопада 2021 року він склав та подав начальнику ГУ НП в Миколаївській області заяву про передачу слідчому Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області О.Соловей за №11\ВОП-25 клопотання про долучення цивільного позову, але ОСОБА_2 не виконав передбачені Законом України від 13 квітня 2012 року за №4651/VI, а саме - статтею 220 обов`язки: не повідомив про розгляд заяви і клопотання протягом 3-х днів, про їх задоволення за наявності відповідних підстав, не виніс постанову про відмову в задоволенні клопотань, що обмежило його права на захист. Такі дії, на думку позивача, завдали йому моральної шкоди.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути на його користь з ГУНП в Миколаївській області в порядку відшкодування моральної шкоди 239300 грн. 
Представник ГУНП в Миколаївській області у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що позивач не надав жодного доказу психічного чи фізичного впливу з боку відповідачів, а також жодного доказу, які свідчили б про протиправність їхніх дій чи бездіяльності. Для застосування до фактичних обставин, вказаних у позовній заяві, положень частини 1 статті 1167 ЦК України необхідно наявність доказів вини начальника ГУНП в Миколаївській області, але в позові вони відсутні. Заява містить посилання на порушення процесуальних прав заявника, потерпілого в рамках кримінально-процесуального законодавства, що не може бути предметом дослідження у в межах цивільно-процесуального судочинства. Оскільки позивач посилається на інші обставини, то само по собі твердження позивача про вину відповідачів у незабезпеченні йому ефективного захисту за його заявами не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування, бо позивач є потерпілим, а не обвинуваченим чи підозрюваним, тому до нього не застосовувались примусові заходи кримінального провадження, з якими закон пов`язує можливість виникнення деліктної відповідальності. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1 статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи випраних робіт. На підставі цього, просив відмовити в задоволенні позову повністю. 
Представник ГУДКС в Миколаївській області у відзиві позовні вимоги не визнав в повному обсязі, оскільки вважав, що ГУДКС в Миколаївській області не є належним відповідачем у справі. Вказував, що до повноважень Казначейства не належить представництво Держави Україна в судах та не вказує на безумовний обов`язок нести юридичну відповідальність за діяння держави та створення нею органів. Крім того, зауважував, що Казначейство на завдало позивачу жодної моральної шкоди, а позов повинен бути пред`явлений до органу, що завдало шкоду.
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суд мотивував тим, що з урахуванням положень п.10 ч.2 ст.16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.
При розгляді справи позивач повинен надати докази, що свідчать про протиправність дій заподіювача шкоди, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими діями та заподіяною шкодою.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Правовідносини, що склалися між сторонами врегульовані кримінальним процесуальним законодавством.
Суд вважав, що сам факт звернення позивача з заявою до правоохоронних органів чи до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішеннями слідчого чи прокурора, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до слідчого судді, який згідно п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України здійснює судовий контроль за додержанням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Суд виходив з того, що позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на неприйняття його цивільного позову в рамках розгляду кримінального провадження №12021152030001461 від 23 жовтня 2021 року, що, на його думку, завдало йому моральні страждання, натомість позивачем не надано жодного доказу в підтвердження спричинення йому моральних страждань саме діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. 
Також суд вважав, що позивач не довів того, що йому завдано моральної шкоди ГУ Державної казначейської служби в Миколаївській області.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суддя під час розгляду справи не дослідив докази у справі, не читав позовної заяви та документи, додані до неї, не дослідив документи та відповіді, надані відповідачами, не зробив аналізу та висновків, які випливають з наданих ними документів та встановлених фактів. Так, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 10091424 грн., але ОСОБА_1 не просив про стягнення такої суми. Крім того, обґрунтування позовних вимог, викладене у рішенні суду також не відповідає дійсному обґрунтуванню позовних вимог ОСОБА_1 . Позивач вважає, що оскільки його клопотання про долучення цивільного позову до матеріалів кримінального провадження не було розглянуто саме ОСОБА_3 , він був позбавлений конституційних прав потерпілого громадянина на захист судом. 
У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Миколаївській області просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відзив мотивовано тим, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив обставини справи, від яких залежить її правильне вирішення, правильно застосував норми права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.
У відзиві на апеляційну скаргу ГУДКС в Миколаївській області вказує, що доводи, викладені в ній необґрунтовані та безпідставні та просить відмовити в її задоволенні, рішення суду - залишити без змін.
Апеляційний суд не прийняв та не розглядав долучену позивачем до апеляційної скарги копію ухвали слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєві від 17 січня 2025 року через недотримання заявником поряду долучення нового доказу у справі оскільки будь-яке клопотанням щодо долучення цієї ухвали позивач не заявив, як і не обґрунтував відповідно до положень частини 3 статті 367 ЦПК України наявність об`єктивних, поважних причин, які унеможливили подання нового доказу у суді першої інстанції.
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи, 19 жовтня 2021 року до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області надійшла заява ОСОБА_1 за фактом заволодіння ОСОБА_4 шляхом обману і зловживання довірою належними йому грошовими коштами в сумі 2045712 грн. 23 жовтня 2021 до ЄРДР за №12021152030001461 за заявою ОСОБА_1 внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України. У заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 зазначив, що 18 жовтня 2018 року в офісному приміщенні ПП «Вега-Груп» по вул. Морехідній, 14 у м. Миколаєві ОСОБА_4 , під виглядом продажу йому майнових прав на неіснуючий об`єкт нерухомого майна, а саме - частину площі багатоквартирного житлового будинку із вбудованими приміщеннями площею 156,40 кв.м., який знаходиться за будівельною адресою АДРЕСА_1 , шахрайським шляхом заволодів належними йому грошовими коштами у розмірі 2045712 грн. (том 1, а.с. 179).
Звертаючись із позовом у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що начальник ГУНП в Миколаївській області С.Шайхет не вчинив передбачених КПК України дій щодо розгляду його клопотання від 17 листопада 2021 року за № 11\ВОП-25 про передачу слідчому ОСОБА_5 цивільного позову у кримінальному провадженні №12021152030001461, що, на думку позивача, порушило його права потерпілого на захист судом та завдало моральної шкоди.
       Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно із статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Судом з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди у цій справі, на думку позивача, є бездіяльність посадової особи органу досудового розслідування в частині невиконання своїх службових обов`язків, а тому відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».
У постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 зроблено такі висновки: «При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.
При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди».
За такого правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, Василенко О.П. посилався на те, що начальник ГУНП в Миколаївській області не розглянув його клопотання, заявлене як потерпілим у кримінальному провадженні. 
Розгляд клопотань під час досудового розслідування врегульований статтею 220 КПК України, відповідно до якої клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій та у випадках, установлених цим Кодексом, іншої особи, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, або її представника слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.
Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.
Порядок оскарження рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження визначенні статтею 303 КПК України, відповідно до якої на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: 1) бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування; 2) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зупинення досудового розслідування - потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження; 3) рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником; 4) рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, одним із близьких родичів або членом сім`ї, коло яких визначено цим Кодексом, та/або захисником померлого, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження; 5) рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою; 6) рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора при застосуванні заходів безпеки - особами, до яких можуть бути застосовані заходи безпеки, передбачені законом; 7) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником; 8) рішення слідчого, дізнавача, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу, - підозрюваним, його захисником чи законним представником, потерпілим, його представником чи законним представником; 9-1) рішення прокурора про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, дізнавачем, прокурором під час досудового розслідування - особою, якій відмовлено у задоволенні скарги, її представником, законним представником чи захисником; 10) повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником; 11) відмова слідчого, дізнавача, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, - стороною захисту, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування, її представником.
Скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.
Під час підготовчого судового засідання можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, передбачені пунктами 5 та 6 частини першої цієї статті.
Тобто саме суд (слідчий суддя) за скаргою, зокрема, потерпілого у кримінальному провадженні може встановити незаконність дій (бездіяльності слідчого, дізнавача, прокурора) у цьому кримінальному провадженні.
У справі, що переглядається, відсутні докази встановлення слідчим суддею за правилами КПК України незаконності дій (бездіяльності) начальника ГУНП в Миколаївській області С.Шайхета у кримінальному провадженні №12021152030001461, як і відсутні докази того, що ця посадова особа виконувала функції слідчого або дізнавача у цьому провадженні. 
Оскарження фізичною особою рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, до яких відноситься посада начальника ГУНП в Миколаївській області, у сфері публічно-правових відносин передбачено положеннями КАС України.
Позивач не довів також встановлення судом в порядку КАС України незаконності дій (бездіяльності) начальника ГУНП в Миколаївській області щодо розгляду його клопотання від 17 листопада 2021 року.
За такого, відмовляючи позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності протиправності дій (бездіяльності) відповідачів як обов`язкового елементу цивільного правопорушення, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача, тоді як відсутність такого елементу правопорушення виключає можливість відшкодування шкоди.
Установивши, що позивач не довів належними і допустимими доказами підстав для притягнення відповідачів до цивільної відповідальності, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про відшкодування шкоди у зв`язку з його недоведеністю.
Доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують, оскільки міркування позивача про порушення положень КПК України при розгляді начальником ГУНП в Миколаївській області його клопотання щодо долучення цивільного позову у кримінальному провадження та порушення цим його прав потерпілої особи є неприйнятними з огляду на те, що така незаконність не підлягає встановленню в порядку цивільного судочинства, про що зазначено вище у цій постанові. Тому інші доводи апеляційної скарги, зокрема про помилкове зазначення судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суми заявленої позивачем моральної шкоди, не впливають на законність висновку суду по суті спору.
За такого колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу.
Враховуючи, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів в силу положень статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.
       В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
       Враховуючи результати апеляційного розгляду справи відсутні підстави для розподілу судових витрат.
       Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 березня 2025 року залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий                                                Т.М. Базовкіна

Судді:                                                Л.М. Царюк

                                               Ж.М. Яворська 

_______________________________________________
Повна постанова складена 14 травня 2025 року